STUDIJOS – VERSLAS – VISUOMENĖ: DABARTIS IR ATEITIES ĮŽVALGOS
„Studijos – verslas – visuomenė: dabarties ir ateities įžvalgos“ – tai tarptautinės, recenzuojamos mokslinės konferencijos pranešimų medžiaga. Žurnalą / pranešimų medžiagą leidžia Klaipėdos valstybinė kolegijos Verslo fakultetas. Tikslas - skatinti keitimąsi mokslo žiniomis skelbiant mokslinius straipsnius socialinių mokslų kryptyse: valdymas ir administravimas, verslo studijos, viešojo administravimo, ekonomikos, švietimo, pedagogikos, taip pat į taikymą orientuotą, praktiškai ir / ar teoriškai susietą su verslu, jo infrastruktūra, regioninės plėtros ir technologijų srityse.
Atskiri straipsniai yra skelbiami „Open Access“ pagal „Creative Commons“ licenciją CC-BY 4.0, leidžiančią neribotai naudoti, platinti ir atgaminti betkokioje laikmenoje, su sąlyga, kad nurodytas originalus autorius ir šaltinis. Autoriai išlaiko autorių teises į savo straipsnius, tačiau suteikia Klaipėdos valstybinei kolegijai pirmojo leidinio teisę.
ANKSTYVOJO UŽSIENIO KALBŲ MOKYMO(SI) GALIMYBĖS IKIMOKYKLINIAME AMŽIUJE
Straipsnyje gilinamasi į aktualią problemą – ankstyvojo užsienio kalbų mokymo(si) poreikius, iššūkius, galimybes ikimokykliniame amžiuje. Šiuolaikiniame pasaulyje gebėjimas kalbėti užsienio kalbomis tampa esminiu, nes jis prisideda prie asmeninio tobulėjimo, bendravimo su pasauliu, kitų kultūrų supratimo, prieigos prie informacijos šaltinių ir keitimosi informacija su žmonėmis iš kitų šalių. Ankstyvasis užsienio kalbų mokymas/mokymasis leidžia pasinaudoti amžiaus periodu, kuris yra palankus kalbų mokymuisi, ir pagerina mokymosi rezultatus vėlesniuose etapuose. Tyrimai rodo, kad ankstyvasis kalbų mokymas/mokymasis gerina kalbos įgūdžius ir skatina kognityvinį vystymąsi, problemų sprendimo gebėjimus ir kultūrų supratimą. Šios temos tyrimai yra vertingi ir būtini siekiant gilesnio supratimo ir rasti praktinių sprendimų, kurie padėtų veiksmingiau mokyti užsienio kalbų ikimokyklinio amžiaus vaikams. Tyrimo problema kyla dėl susirūpinimo, kad ankstyvasis užsienio kalbų mokymas/mokymasis ikimokykliniame amžiuje gali trukdyti vaikų gimtosios kalbos raidai. Lietuvoje šiuo klausimu trūksta vieningos nuomonės, o mokslininkai apie tai plačiai nediskutavo. Užsienio tyrimai rodo, kad ankstyvasis kalbų mokymas/mokymasis gali teigiamai paveikti vaikų kognityvinį vystymąsi ir kalbinius įgūdžius. Tačiau Lietuvoje vis dar vyksta diskusijos apie šio mokymo poveikį vaikų gimtajai kalbai. Būtina rasti būdų, kaip veiksmingai integruoti užsienio kalbų mokymą į ikimokyklinio ugdymo programą, nekenkiant vaikų gimtajai kalbai. Straipsnio tikslas: Ištirti ankstyvojo užsienio kalbų mokymo(-si) galimybes ikimokykliniame amžiuje. Straipsnio uždaviniai. Teoriškai pagrįsti ankstyvojo užsienio kalbų mokymo(-si) aktualumą ikimokykliniame amžiuje. Empiriškai nustatyti mokytojų ir logopedų požiūrį į jo aktualumą. Metodai. Mokslinės literatūros ir dokumentų analizė; žodinė apklausa (interviu). Rezultatai: Užsienio kalbų mokymasis ikimokykliniame amžiuje: stimuliuoja smegenų veiklą, padeda lavinti atmintį, kūrybiškumą, problemų sprendimo įgūdžius, palengvina kitų dalykų, įskaitant matematiką ir gamtos mokslus, mokymąsi ir įvaldymą. Mokslininkai pabrėžia, kad ankstyvasis užsienio kalbų mokymasis gali suteikti vaikams pasitikėjimo savimi ir entuziazmo mokytis kalbų ir mokytis mokyklos. Vaikai be didelių pastangų gali lavinti tarimą, intonaciją, plėsti žodyną, įvaldyti kalbines struktūras. Vaikai geriausiai mokosi per žaidimus, daineles ar aktyvią veiklą – tai padeda jiems natūraliai įsisavinti naujus žodžius ir frazes. Paveikslėlių, animacijų ar spalvingų iliustracijų naudojimas gali padėti vaikams susieti kalbą su konkrečiais objektais ar veiksmais. Reikėtų pabrėžti, kad reguliarus kalbos kartojimas yra svarbus – kartodami žodžius ir frazes, vaikai gali stiprinti savo užsienio kalbos įgūdžius. Skaitymas, IKT naudojimas, panardinimas ir kiti metodai padeda sukurti palankią aplinką, kurioje vaikai gali mokytis užsienio kalbų natūraliai ir maloniai. Preliminaraus tyrimo rezultatai parodė, kad mokytojai ir logopedai teigiamai atsiliepia apie ankstyvąjį užsienio kalbų mokymąsi, pabrėždami jo naudingumą ir svarbą vaikų kalbiniam, socialiniam ir pažintiniam vystymuisi. Logopedai dažniau pabrėžia individualų požiūrį į kiekvieno vaiko kalbos raidą ir galimus iššūkius vaikams, turintiems kalbos sutrikimų. Jie atkreipia dėmesį į tai, kad užsienio kalbų mokymas gali apsunkinti gimtosios kalbos fonologinę sistemą vaikams, turintiems kalbos sutrikimų. Mokytojai pabrėžia pažintinę naudą, pavyzdžiui, atminties, susikaupimo ir problemų sprendimo ugdymą, taip pat kultūrinį sąmoningumą ir toleranciją. Logopedai rekomenduoja pradėti mokytis užsienio kalbų kuo anksčiau, kai kurie net nuo kūdikystės. Mokytojai taip pat mano, kad užsienio kalbų mokymasis turėtų prasidėti nuo 3–4 metų amžiaus ar net nuo kūdikystės, pabrėždami, kad ankstyvas kalbų mokymasis lavina smegenis ir padeda lengviau įgyti kalbos natūraliose situacijose.
Autorių teisės (c) 2025 Kristina Drumstė, Algimantas Bagdonas https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
VEIKSNIAI, LEMIANTYS APSKAITĄ TVARKANČIŲ ASMENŲ LOJALUMĄ APSKAITOS PROGRAMAI
Skaitmeninių technologijų plėtra daro didelę įtaką verslo procesų organizavimui, ypač finansų ir apskaitos srityje, kur verslo valdymo sistemos ir apskaitos programos tampa esminėmis duomenų valdymo, tikslumo ir sprendimų priėmimo priemonėmis. Atsižvelgiant į rinkoje esančių apskaitos programinės įrangos įvairovę, programinės įrangos pasirinkimas reikalauja ne tik techninės analizės, bet ir vartotojo, apskaitos specialisto, pasitenkinimo bei lojalumo įvertinimo. Dėl nuolat kintančios verslo aplinkos ir technologinės pažangos verslo valdymo sistemos ir apskaitos programos yra naudojamos, atnaujinamos ir diegiamos Lietuvos įmonėse ir organizacijose. Didelė šių sistemų įvairovė, spektras ir pasirinkimas kelia klausimą, kokie veiksniai lemia apskaitos personalo lojalumą apskaitos programai. Tyrimo objektas – veiksniai, lemiantys apskaitos tvarkytojų lojalumą apskaitos programai. Tyrimo tikslas – išanalizuoti veiksnius, lemiančius apskaitos personalo lojalumą apskaitos programai. Tyrimo uždaviniai: 1. Teoriniu požiūriu išnagrinėti veiksnius, lemiančius vartotojų lojalumą verslo valdymo sistemoms. 2. Nustatyti apskaitos tvarkytojų lojalumo apskaitos programai veiksnius. Tyrimo metodai: mokslinės literatūros analizė, sisteminimas, palyginimas, apibendrinimas ir anketinė apklausa. Teoriškai išanalizavus veiksnius, lemiančius vartotojų lojalumą verslo valdymo sistemoms, galima teigti, kad vartotojų lojalumas ir pasitenkinimas verslo valdymo sistemomis priklauso nuo daugelio tarpusavyje susijusių veiksnių. Įsitraukimas, kylantis iš suvokiamo naudingumo ir naudojimo paprastumo, yra svarbus tarpinis elementas tarp pasitenkinimo ir lojalumo. Lojalumą lemiantys veiksniai: informacijos ir sistemos kokybė, suvokiamas naudingumas ir pasitenkinimas. Pasitenkinimui svarbūs veiksniai: apskaitos nauda, ​​veiklos nauda, ​​individuali nauda ir vadovybės įsipareigojimas, taip pat vartotojų pasitenkinimas. Apklausos rezultatai parodė, kad dauguma buhalterių išlieka ištikimi dabartinei apskaitos programai, tik penktadalis rekomenduoja ją pakeisti, o didžioji dauguma rekomenduotų ją kitiems. Apklausos dalyvių atsakymai atskleidė, kad jie turi skirtingas nuomones dėl apskaitos programos keitimo: vieni buhalteriai išreiškė prisirišimą prie esamos sistemos, susirūpinimą dėl papildomo darbo ir mokymų poreikio, kiti išreiškė norą modernesnės programos su daugiau funkcinių galimybių. Empirinė analizė parodė, kad buhalterių lojalumą lemia šie veiksniai: programos pritaikymas išmaniosioms sistemoms, pakankamas programėlės naudojimas, programos aptarnavimo ir priežiūros kokybė bei greitis, galimybė dirbti namuose, galimybė tvarkyti kelių įmonių apskaitą ir priimtina programos bei jos aptarnavimo kaina. Tai rodo, kad apskaitos programos lojalumui svarbus ne tik technologinis, bet ir praktinis sistemos pritaikomumo bei patogumo vartotojui aspektas.
Autorių teisės (c) 2025 Giedrė Balkytė, Jadvyga Jurevičienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
SAVIVALDYBIŲ BIUDŽETINIŲ ĮSTAIGŲ APSKAITOS CENTRALIZAVIMO ANALIZĖ
Šiuolaikinė globalizacija ir informacinių bei ryšių technologijų pažanga lėmė reikšmingus finansų valdymo praktikos pokyčius. Centralizuota apskaita tapo strategine būtinybe, siekiant susidoroti su didėjančiu organizacinių finansinių sistemų sudėtingumu ir patenkinti didėjantį geresnės kontrolės ir skaidrumo poreikį. Pastaraisiais dešimtmečiais viešasis administravimas ir viešojo sektoriaus apskaita patyrė esmines reformas tiek Europos Sąjungoje, tiek nacionaliniu mastu. Siekiant suderinti ES valstybių narių apskaitos sistemas, buvo sukurti ir įdiegti viešojo sektoriaus apskaitos ir finansinės atskaitomybės standartai. Siekiant optimizuoti viešojo administravimo institucijų funkcijas, Lietuva įdiegė reformą, kuria siekiama centralizuoti bendras viešojo sektoriaus funkcijas. Pagal 2018 m. priimto Vyriausybės nutarimo nuostatas, ministerijų ir kitų pavaldžių biudžetinių įstaigų finansinės apskaitos ir žmogiškųjų išteklių administravimo funkcijos turi būti vykdomos centralizuotai. Kai kurios įstaigos šias funkcijas sujungė jau 2018 m., o kitos pasekė vėlesniais metais. Savivaldybės savarankiškai sprendžia, ar centralizuoti savo biudžetinių įstaigų finansinės apskaitos ir personalo administravimo funkcijas. Iš 60 Lietuvos savivaldybių 31 yra įsteigusi centralizuotus finansinės apskaitos skyrius arba įstaigas, atsakingas už biudžetinių subjektų apskaitos tvarkymą. Labiausiai centralizuota buvo švietimo ir kultūros įstaigų apskaita. Centralizuotas finansinės apskaitos modelis leidžia efektyviai analizuoti skirtingų įstaigų finansinę būklę ir užtikrina finansavimo šaltinių bei jų panaudojimo kontrolę. Tačiau finansinė apskaita organizacijose yra sudėtingas procesas, o centralizuotos apskaitos įdiegimas gali sukelti įvairių iššūkių. Tai kelia klausimą, su kokiais privalumais ir trūkumais susiduria savivaldybių biudžetinės įstaigos, įdiegus apskaitos centralizaciją. Iškilus problemų, gali sumažėti finansinių operacijų valdymo kokybė ir efektyvumas. Tyrimo tikslas – išanalizuoti apskaitos centralizacijos privalumus ir trūkumus Lietuvos savivaldybių biudžetinėse įstaigose. Tyrimo metodai: akademinės literatūros analizė ir sintezė, sisteminimas, lyginamoji analizė ir anketinė apklausa. Išanalizavus įvairių mokslininkų nuomones, nustatyti pagrindiniai apskaitos centralizacijos privalumai: sumažėjęs dokumentų kiekis, aiški vadovavimo grandinė ir sumažėjusios administracinės išlaidos. Autoriai įvardija šiuos pagrindinius centralizacijos trūkumus: mažesnė darbuotojų motyvacija, lėtesnis prisitaikymas prie pokyčių, biurokratija ir lėtesnis sprendimų priėmimas. Nėra vieno optimalaus (de)centralizacijos modelio. Daugumoje šalių būtina tam tikra pusiausvyra tarp centralizacijos ir decentralizacijos. Tyrimo rezultatai rodo, kad efektyvi apskaitos duomenų perdavimo tarp centralizuotų apskaitos įstaigų (CAI) ir biudžetinių įstaigų sistema priklauso nuo aiškiai apibrėžtos ir gerai struktūrizuotos komunikacijos sistemos. Ši sistema leidžia sklandžiai keistis informacija ir užtikrina kokybišką apskaitos funkcijų atlikimą. Vis dėlto komunikacijos efektyvumą riboja žmogiškieji veiksniai, tokie kaip neatidumas, išsiblaškymas, didelis darbo krūvis ir pasipriešinimas pokyčiams, ypač atsižvelgiant į CAI nustatytų procedūrų laikymąsi. Be to, technologiniai aspektai kelia papildomų iššūkių, pavyzdžiui, kelių nesuderinamų duomenų valdymo sistemų naudojimas, kuris apsunkina duomenų prieinamumą ir integravimą. Šie veiksniai rodo, kad norint pasiekti didesnį komunikacijos efektyvumą, būtina ne tik gerinti duomenų valdymo sistemų suderinamumą, bet ir stiprinti darbuotojų kompetencijas rengiant papildomus mokymus bei skatinant motyvaciją bendradarbiauti.
viešojo sektoriaus apskaitos reglamentavimas
Autorių teisės (c) 2025 Giedrė Balkytė, Milda Kvekšienė, Audronė Meškelienė, Lina Striaukaitė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
DIDAKTIKOS VIETA AUKŠTAJAME MOKSLE: TARP TRADICIJOS, KRITIKOS IR INOVACIJOS
straipsnyje nagrinėjama universitetų dėstytojų didaktinės kompetencijos samprata, jos raida, strateginė reikšmė ir integracija į aukštojo mokslo praktiką. Tyrimo problema kyla dėl aiškaus, sistemingo ir kontekstui jautraus didaktinės kompetencijos supratimo trūkumo Lietuvoje, o tai trukdo profesiniam tobulėjimui, universitetinių studijų kokybės gerinimui ir akademinės kultūros atnaujinimui. Tai veda prie pagrindinio tyrimo klausimo: kaip universitetų dėstytojų didaktinė kompetencija konceptualizuojama ir integruojama į aukštojo mokslo praktiką? Tyrimo tikslas – ištirti, kaip didaktinė kompetencija konceptualizuojama ir integruojama į aukštojo mokslo praktiką, atsižvelgiant į tokius paradigmos pokyčius kaip technologinė transformacija, kultūrų įvairovė ir kokybės užtikrinimo standartai. Straipsnyje naudojami metodai, apimantys mokslinės literatūros ir dokumentų analizę, tarptautinių modelių lyginamąją apžvalgą bei kritinę ir reflektyviąją analizę, pagrįstą autoriaus akademine patirtimi. Išskiriami keturi pagrindiniai didaktinės kompetencijos ugdymo modeliai: formalizuotos programos, konsultaciniai centrai, kolegialinės refleksijos formatai ir doktorantūros lygio integracija. Pirmajame skyriuje aptariama didaktikos sampratos raida – nuo ​​universalių Komenskio siekių iki šiuolaikinių reflektyvių, kontekstualizuotų praktikų. Didaktika pristatoma ne tik kaip metodologinis diskursas, bet ir kaip vertybėmis grįstas, kultūriškai jautrus diskursas, apimantis skaitmeninio dizaino, emocinio saugumo ir įtraukties aspektus. Pabrėžiama, kad šiuolaikiniai pedagogai turi gebėti reflektuoti, pritaikyti metodus ir kurti prasmingą mokymosi patirtį. Antroje dalyje lyginami tarptautiniai modeliai. Australijoje, Skandinavijoje ir Prancūzijoje didaktinių kompetencijų ugdymas yra integruotas į akademinę karjerą ir dažnai yra privalomas. Tokiose šalyse kaip JAV, Belgija ir Kanada akcentuojamas savanoriškas dalyvavimas, mentorystė ir kolegialumas. Veiksmingiausi modeliai grindžiami pasitikėjimu, bendradarbiavimu ir kontekstiniu aktualumu, o ne reguliavimo įpareigojimu. Trečioje dalyje didaktika pristatoma kaip strateginė aukštojo mokslo priemonė, daranti įtaką studijų kokybei, studentų įsitraukimui ir institucijos reputacijai. Nors kai kurios akademinės kultūros vis dar laiko didaktiką antraeiliu dalyku, tyrimai rodo, kad investicijos į dėstytojų didaktinį parengimą koreliuoja su aukštesniais studijų kokybės rodikliais. Didaktika suprantama kaip refleksijos priemonė, padedanti pedagogams kurti etiškus, įtraukius ir prie konteksto prisitaikančius mokymosi procesus. Ketvirtoje dalyje analizuojamas Lietuvos kontekstas. Nepaisant teigiamų iniciatyvų – kompetencijų centrų, naujų gairių ir EBPO rekomendacijų įgyvendinimo – fragmentacija ir sisteminio požiūrio stoka vis dar išlieka. Lyginamoji penkių Lietuvos universitetų analizė rodo, kad nors kai kurios institucijos siūlo daugiamačią paramą, tai vis dar yra išimtis. Švietimo, mokslo ir sporto ministerijos 2025 m. inicijuotas projektas, skirtas parengti didaktinės kompetencijos vertinimo ir pripažinimo gaires, žymi strateginį poslinkį link sistemingo universitetų dėstytojų kompetencijų kokybės gerinimo. Diskusijoje pabrėžiama, kad nors kai kurios šalys pripažįsta didaktinę kompetenciją kaip pagrindinį universitetų dėstytojų profesinės veiklos elementą, kitos vis dar laiko ją šalutine ar netgi keliančia grėsmę dėstytojų autonomijai. Šis požiūrių kontrastas atskleidžia esminę įtampą ir skatina permąstyti universiteto misiją: ar ji apsiriboja žinių perdavimu, ar apima ir atsakomybę puoselėti edukacinę kultūrą, pagrįstą sąmoningu mokymosi proceso planavimu? Didaktinė kompetencija turėtų būti suprantama ne kaip techninių įgūdžių rinkinys, o kaip dėstytojo profesinės tapatybės pagrindas, vertybėmis grįsto požiūrio ir akademinės bendruomenės kūrimo pagrindas. Ji ugdoma refleksijos, kolegialinio mokymosi ir edukacinių tyrimų būdu, o jos stiprinimas prisideda prie kultūrinės transformacijos aukštajame moksle. Straipsnyje daroma išvada, kad didaktinė kompetencija yra dinamiškas, kontekstualus ir vertybėmis pagrįstas reiškinys, formuojantis tiek mokymosi kokybę, tiek akademinę kultūrą. Sistemingas jos integravimas į aukštąjį mokslą yra būtinas siekiant užtikrinti prasmingus, įtraukius ir aukštos kokybės studijų procesus. Didaktinė kompetencija ne tik apibrėžia pedagoginį meistriškumą, bet ir formuoja aukštojo mokslo vertybinį klimatą, kuriame akademinė laisvė dera su edukacine atsakomybe, kurdama įtraukią ir į besimokantįjį orientuotą aplinką, neapsiribojančią vien žinių perdavimu.
Autorių teisės (c) 2025 Birutė Anužienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
BALTŲ FOLKLORO IR KRIKŠČIONIŠKŲ RELIGINIŲ VERTYBIŲ SINCRETIZMAS POSTHUMANIZMO KONTEKSTE
Šiame tyrime aptariame ir apmąstome vieną iš tokių rimtų epistemologinių problemų arba plačių proto megatrendų – žmogaus esmės permąstymą, kurio būtinybė atsispindi posthumanizme. Filosofas Michelis Foucault kalba apie humanistinio žmogaus apibrėžimo mirtį ir posthumanizmo kontekste reikalauja ne tik iškreipti žmogaus sampratą daugelyje diskursų (evoliucinio, ekologinio, technologinio), bet ir ištirti šiuos diskursus, siekiant atskleisti būdingas humanistines, antropocentrines, normatyvines žmonijos ir žmogaus sampratos sampratas. Šio tyrimo autoriai atstovauja posthumanistiniam požiūriui į poreikį permąstyti žmogaus prigimtį ir tiki, kad tyrimai šia kryptimi galėtų padėti spręsti aukščiau aprašytas krizes, taip pat suteikti reikšmingų naujų žinių ir indėlio į būsimus tyrimus. Šio tyrimo klausimas yra „Kaip baltų folkloro ir krikščionių religijos diskursas apibūdina ir padeda permąstyti žmonių ir ne žmonių santykius?“ Taigi, šio tyrimo tema aiškiai susijusi su Klaipėdos konferencijos pasiūlyta tema „Šiuolaikinės visuomenės reikalavimai ir iššūkiai: dabarties ir ateities įžvalgos“. Tyrimo tikslas – nustatyti ir aprašyti žmogaus apibrėžimo galimybes, žmonių ir ne žmonių santykius bei krikščionybės ir Latvijos folkloro vertybes posthumanizmo ir ekofilosofijos kontekste. Šiame straipsnyje nagrinėjami dialogiškumo ir multicentrizmo principai Latvijos folkloroje bei krikščionybės kontekste, siekiant atskleisti vertybių sintezę ir žmogaus prigimties supratimą dialogo, etikos ir kultūrinės sąveikos perspektyvoje. Tyrimo pagrindinis klausimas kyla iš poreikio suprasti, kaip tradiciniai pasakojimai ir religijos diskursai gali padėti interpretuoti žmogaus esmę, vertinant kiekvieną būtybę kaip savarankišką vertingą centrą. Be to, tyrimas siekia parodyti, kaip šios vertybės gali būti aktualios šiandien, padedant gilinti ekologinį, etinį ir multicentrinį pasaulio suvokimą. Straipsnyje pabrėžiama, kad žmogaus prigimties analizė neapsiriboja konkrečiomis epochos ar filosofinėmis mokyklomis. Kritinis posthumanizmas rodo, kad žmogaus esmė yra begalinė ir nenuspėjama, o įvairūs istorijos ir kultūros diskursai išryškina tik tam tikrus šios esmės aspektus. Dialogo filosofija, remiantis M. Buber, E. Levinas, P. Florensky ir kitų darbais, kartu su Annalių mokyklos mentaliteto principais, leidžia suvokti kolektyvinės sąmonės išraišką ir žmogaus bei aplinkos sąveiką multicentrinėje perspektyvoje. Dialogiškumas čia suprantamas kaip tikras Subjekto–Subjekto santykis, kuriame kitoniškumas yra savaime vertingas, o santykiuose nėra vietos hierarchiniams ar antropocentriniams vertinimams. Latvijos folkloroje ši koncepcija atsispindi pasakojimų protagonistuose, dažniausiai „mažuose žmonėse“, našlaičiuose ar trečiuose sūnuose, kurie sąveikauja su gyvūnais, paukščiais ir medžiais. Tokiuose pasakojimuose gyvūnai ir augalai yra savarankiški egzistencijos centrai, turintys unikalią vertę, nepriklausomai nuo protagonisto poreikių. Protagonistai dažnai parodo gailestingumą, dalijasi maistu, išmoksta gyvūnų ir augalų kalbų, bendradarbiauja su kitomis būtybėmis ir įveikia įvairias kliūtis. Tokia sąveika atspindi dialogo principus, kuriuose abipusė pagarba ir kitoniškumo pripažinimas yra esminiai. Krikščionybė sustiprina šią pasaulėžiūrą. Evangelijos pavyzdžiai, tokie kaip Gerasis samarietis, moko, kad kiekvienas individas, nepaisant socialinės padėties ar tautybės, turi teisę į moralinį pripažinimą. Dievo visur buvimas ir esybės gerumas sustiprina multicentrinį pasaulio matymą, o etinės normos ir gailestingumas tampa svarbiausiu veiksmų rodikliu. Ortodoksinė ikonografija demonstruoja kolektyvinę mentalitetą, vizualiai atskleidžiant įvairių savarankiškų egzistencijos centrų bendras sąveikas. Tyrimo rezultatai parodė, kad dialogiškumo ir multicentrizmo principai leidžia giliau suvokti etinius, moralinius ir ekologinius žmogaus sąveikos su pasauliu aspektus. Latvijos folkloro pasakojimuose ir krikščioniškuose mokymuose matyti bendros vertybės: gailestingumas, bendradarbiavimas, pagarba kitoniškumui ir gebėjimas atpažinti kiekvienos būtybės vidinę vertę. „Mažo žmogaus“ archetipas atskleidžia, kad tikrasis žmogaus augimas ir transcendencija įvyksta ne per socialinę ar materialią sėkmę, bet per dialoginę sąveiką ir vertingų santykių kūrimą su pasauliu bei kitomis gyvomis būtybėmis. Apibendrinant, tyrimas rodo, kad Latvijos folklore ir krikščionybės diskurse egzistuoja sąlyčio taškai, kurie pabrėžia multicentrinę realybę, etinės elgsenos svarbą ir dialogo su pasauliu galimybes. Ši analizė sustiprina mūsų supratimą apie žmogaus vertybes, moralinę atsakomybę ir ekologinį sąmoningumą bei demonstruoja, kad tradicinės pasakos gali būti pedagogine priemone holistiniam pasaulio suvokimui ugdyti. Pagrindinė straipsnio išvada: remiantis ankstesniais apmąstymais, darytina išvada, kad Latvijos pasakose galima įžvelgti baltų folkloro ir krikščionybės sinkretizmo išraiškas. Žmogus atitinkamame diskurse turėtų būti apibrėžiamas kaip būtybė, kuri yra dialoginiuose ir lygiaverčiuose santykiuose su kitomis būtybėmis daugiacentrėje pasaulėžiūroje. Todėl pasakų ir kitų folkloro grupių naudojimas švietime ir kt. galėtų hipotetiškai padėti tiek individualiai žmogui, tiek visai visuomenei praktiškai iš naujo apibrėžti žmogų.
Autorių teisės (c) 2025 Juris Vuguls, Erika Vugule https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
PATOGUMO RINKODAROS TOBULINIMAS TAIKANT DAUGIAKANALINĘ KONCEPCIJĄ SKAITMENINĖJE ERDOJE
Patogumo rinkodara yra susijusi su vartotojų laiku, pastangomis ir patogumu apsiperkant. Daugiakanalė koncepcija, atsiradusi kartu su skaitmeninių technologijų pažanga, leidžia klientams bendrauti su mažmenininkais per daugybę sąlyčio taškų integruotuose internetiniuose ir neinternetiniuose kanaluose. Rinkodaros požiūriu, daugiakanalė koncepcija skatina į klientą orientuoto požiūrio taikymą, siekiant tikro „patogumo“ pirkti pagal 4C rinkodaros komplekso strategiją, kuri toliau plėtojama link „prieinamumo“ S.A.V.E modelyje ir aiškiai vadinama „daugiakanale“ S.T.O.P. modelyje. Mažmeninės prekybos našumo optimizavimas visuose prieinamuose kanaluose, siekiant maksimalaus patogumo vartotojui, atrodo, yra pagrindinis daugiakanalės rinkodaros strategijos aspektas. Šio straipsnio tikslas – išnagrinėti patogumo perspektyvą daugiakanalėje koncepcijoje skaitmeniniame amžiuje. Pateikiame mūsų pirminio kiekybinio tyrimo, skirto daugiakanalės prekybos vartotojų elgsenai skirtingose ​​kartos segmentuose, atsižvelgiant į kanalų naudojimą, pirkimo veiksnius ir patogaus apsipirkimo prioritetus, rezultatus. Buvo atlikta elektroninė apklausa, pagrįsta standartizuotu klausimynu. Klausimyną sudarė dvidešimt šeši klausimai: atviri, uždari, pasirenkami, dvipoliai 5 balų Likerto skalės klausimai ir socialiniai-demografiniai klausimai. Demografija apėmė lytį, amžių, regioną ir bendras pajamas. Imties sudarymo metodas apėmė atsitiktinę atranką be kartojimo. Pagrindinį rinkinį sudarė internetinė komisija, kurios dydis n = 19 913 žmonių, o gyventojų suderinamumas su bendra Slovakijos Respublikos populiacija buvo aukštas. Iš viso atsitiktine tvarka buvo atrinkti 2615 komisijos narių, su kuriais susisiekta el. paštu, naudojant automatinį pranešimų platinimą. Iš viso buvo surinktos 523 galiojančios anketos. Galutinę imtį sudarė 46 % vyrų ir 54 % moterų. Kalbant apie kartų segmentus, ją sudarė Z kartos (11 %), Y kartos (29 %), X kartos (41 %) ir „kūdikių bumo“ kartos (19 %) respondentai. Duomenys buvo renkami bendradarbiaujant su „GfK“ agentūra ir apdorojami naudojant „Microsoft Excel“ ir statistinę programinę įrangą SPSS, taikant skaitmeninį kodavimą. Buvo naudojama aprašomoji ir indukcinė statistika, apimanti paprastus dažnius, porinius palyginimus, taškinį įvertį pagrindinėje aibėje ir Chi kvadrato testą. Mūsų tyrimas buvo pagrįstas patogumo koncepcija, kuri pabrėžia prieigą prie produkto patogiausiu būdu vartotojams. Dėl didelio asmeninių skaitmeninių įrenginių paplitimo ir augančio vartotojų pasitikėjimo jais apsiperkant, šiuolaikinė patogumo rinkodara turi remtis keliais kanalais, apimančiais fizinius kanalus, internetinius kanalus ir jų derinius. Mūsų tyrimas parodė, kad daugiau nei 50 % respondentų savo apsipirkimo rutinoje naudoja nuo dviejų iki trijų kanalų. Ši tendencija natūraliai lemia daugiakanalės strategijos taikymą mažmeninėje prekyboje, kuri leidžia klientams bendrauti su mažmenininkais per daugybę sąlyčio taškų keliais kanalais. Šiais laikais, ypač internetinių kanalų naudojimas, yra susijęs su vartotojų patogumo suvokimu. Mūsų tyrime apie trečdalis respondentų (32 % pirmenybę teikia fiziniam apsipirkimui / 43 % pirmenybę teikia internetiniam pristatymui) aiškiai susiejo patogumą su apsipirkimu internetu. Iš tikrųjų patogumas buvo įvardytas kaip antras pagal svarbą veiksnys apsiperkant internetu. Tradiciniai kanalai, kuriems iš pradžių grėsė skaitmeninės eros iškilimas, vis labiau naudojasi parduotuvių skaitmeninių technologijų teikiamomis patogumo galimybėmis. Mūsų tyrimas parodė, kad 60 % respondentų naudojasi savo asmeniniais skaitmeniniais įrenginiais lankydamiesi fizinėse parduotuvėse. Skaitmeninio patogumo įrankiai parduotuvėse dažnai veikia per mobiliąsias programėles. Tyrimo duomenys parodė, kad daugiau nei 50 % respondentų savo asmeniniuose skaitmeniniuose įrenginiuose turi bent vieną mažmeninę mobiliąją programėlę. Mūsų išvados rodo, kad daugiakanalės prekybos elgseną vartotojai palaipsniui perėmė, priklausomai nuo jų pirkimo pageidavimų (fizinis ir internetinis apsipirkimas), amžiaus (Z, Y, X kartos, „kūdikių bumo“ karta) ir skaitmeninio gyvenimo būdo (kasdienis interneto naudojimas). Nenuostabu, kad jaunesnės kartos yra tarp pirmųjų skaitmeninių integratorių. Klientai, turintys plačias technologines žinias ir dažnai naudojantys internetą, linkę būti inovatyvesni pirkėjai, kalbant apie daugiakanalę elgseną ir skaitmeninius patogumo įrankius, naudojamus apsiperkant parduotuvėje.
Autorių teisės (c) 2025 Maria Tajtakova, Zlatica Papcova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
EMOCINIO INTELEKTO ĮGŪDŽIŲ FORMAVIMAS TREČIOJE KLASĖJE
Yra įvairių nuomonių apie vaikų auginimo šeimoje ypatumus, priklausomai nuo tėvų išsilavinimo. Dažnai manoma, kad žmonės su mažesniu išsilavinimu yra mažiau pajėgūs tinkamai auginti vaikus, o išsilavinę žmonės laikomi tinkamesniais tėvais, galinčiais užauginti „gerus“ vaikus. Trečiokų klasės mokiniai jau yra pakankamai subrendę kritiškai mąstyti ir formuoti abstrakčias sąvokas. Tačiau emocinis intelektas ne visada reiškia aukštą IQ. Todėl keliamas probleminis klausimas: kokia tėvų švietimo įtaka vaikų emocinio intelekto ugdymui trečioje klasėje? Tyrimo objektas – tėvų švietimo įtaka emocinio intelekto ugdymui. Tyrimo tikslas – nustatyti tėvų švietimo įtaką vaikų emocinio intelekto ugdymui trečioje klasėje. Tyrimo metodai: siekiant atskleisti tėvų švietimo įtaką vaikų emocinio intelekto ugdymui, jo sampratai ir ugdymo ypatybėms, pasirinktas mokslinės literatūros analizės metodas. Tyrimo tikslui pasiekti pasirinktas kokybinis metodas – stebėjimas. Tyrimo rezultatai apdoroti kokybinės analizės metodu. Išvados. 1. EQ yra labai svarbus trečios klasės mokinių raidai. Šiame amžiuje vaikai aktyviai mokosi bendrauti, spręsti konfliktus ir suprasti kitų žmonių jausmus. Tinkamai išvystytas emocinis intelektas padeda vaikams geriau mokytis, stiprina draugystę ir suteikia pasitikėjimo savimi. Vienas iš svarbiausių veiksnių, turinčių įtakos vaikų emociniam pagrindui šeimoje, yra jų tėvų išsilavinimas. Tėvai, turintys aukštesnįjį išsilavinimą, dažniau geba geriau spręsti problemas, bendrauti ir reguliuoti emocijas. Jie turi geresnes žinias ir įgūdžius, kaip auginti vaikus ir užtikrinti emocinę gerovę, nes labiau domisi šiuo procesu ir geriau supranta skirtingus vaiko raidos etapus. Išsilavinę tėvai geba tinkamai reaguoti į įvairias vaikų emocijas. Vaikai, kurie stebi savo tėvus, mėgdžioja jų elgesį ir taip pat išmoksta valdyti savo emocijas. Aukštasis motinos išsilavinimas teigiamai veikia vaiko emocijų reguliavimą. Vaikai, kurių tėvai turi žemesnį išsilavinimą, dažniau pasaulį mato kaip nepatikimą, jaučiasi atstumti ir neverti meilės, turi daugiau psichikos problemų. 2. Tyrimas parodė, kad tėvų išsilavinimas veikia vaikų gebėjimą atpažinti savo jausmus, valdyti emocijas ir siekti tikslų. Tyrimas rodo, kad vaikai, kurių tėvai turi vidurinį arba bakalauro išsilavinimą, silpniau atpažįsta savo jausmus ir dažniau juos išreiškia netinkamai. Vaikai, kurių tėvai turi magistro laipsnį, yra labiau linkę būti kantrūs ir emociškai stabilūs. Reikšmingi skirtumai pastebėti ir emocijų valdymo srityje, būtent savikontrolės įgūdžių raiškoje. Mokiniai, kurių tėvai turi magistro laipsnį, visų stebėjimų metu demonstravo puikius savikontrolės įgūdžius, teigiamai reagavo į komentarus ir lengvai susikaupė atliekant įvairias užduotis. Kita vertus, vaikai, kurių tėvai turi vidurinį išsilavinimą, turi santykinai silpnus savikontrolės įgūdžius. Mokinių tikslų, kurie yra vienas iš emocinio intelekto komponentų, pasiekimui gali turėti įtakos tėvų išsilavinimas. Mokiniai, kurių tėvai turi vidurinį išsilavinimą, sunkiau prisiima atsakomybę ir geba motyvuoti savo veiksmus. Vaikai, kurių tėvai turi magistro laipsnį, geba prisiimti atsakomybę, kryptingai atlikti darbą ir geba pagrįsti savo veiksmus. Gebėjimo suvokti kitų jausmus skirtumai, priklausomai nuo tėvų išsilavinimo, pasireiškia empatijos įgūdžiais ir gebėjimu išklausyti kitus. Mokiniams, kurių tėvai turi vidurinį išsilavinimą arba bakalauro laipsnį, šie įgūdžiai nepasireiškė arba pasireiškė silpnai. Mokiniai, kurių tėvai turi magistro laipsnį, elgėsi empatiškai ir stengėsi išklausyti kitus. Su tarpasmeninių santykių ugdymu susiję įgūdžiai reikšmingų skirtumų, priklausomai nuo tėvų išsilavinimo, neparodė. Taip pat nustatyta, kad skirtingas temperamentas gali turėti įtakos EQ įgūdžiams.
Autorių teisės (c) 2025 Viktorija Stadnik, Giedrė Slušnienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
LYDERYSTĖS UGDYMAS JAUNIMO ORGANIZACIJOSE
Šiuolaikiniame kontekste lyderystės sąvoka yra gerai įsitvirtinusi kaip reikšmingas vadybos tyrimų ir praktikos objektas. Tai vienas dažniausiai vartojamų terminų įvairiose žmogaus veiklos srityse, įskaitant verslą, politiką, religiją ir sportą. Vis daugiau dėmesio skiriama lyderystės vaidmens jaunų žmonių gyvenime supratimui, ypač ugdant asmenines savybes ir kompetencijas. Šiandien lyderystė siejama ne tik su vadovaujančiomis pareigomis; lyderio savybes gali demonstruoti mokytojai, studentai ir aktyvūs jaunimo nariai. Jauni žmonės pripažįsta, kad šiuolaikinė visuomenė reikalauja prisitaikymo prie nuolat kintančių sąlygų. Todėl lyderystės ugdymas tapo pagrindiniu procesu tiek individams, tiek jaunimo organizacijoms. Jis prisideda prie pasitikėjimo savimi, atsakomybės, iniciatyvumo ir bendradarbiavimo įgūdžių formavimo. Šios temos aktualumą sustiprina nuolatinės akademinės diskusijos apie daugiaplanes lyderystės interpretacijas. Mokslinėje literatūroje pabrėžiamas jos lemiamas vaidmuo užtikrinant individų, komandų ir organizacijų efektyvumą. Lyderystė dažnai neteisingai tapatinama su autoritetu ar aukšto lygio pareigomis (Šilingienė, 2011); tačiau iš esmės ji yra asmeninio ir socialinio tobulėjimo procesas, peržengiantis formalias hierarchijas. Ankstesni tyrimai (Hartley, 2018; Chelsey, 2020) daugiausia buvo skirti lyderystei tarp organizacijų vadovų, o jaunimo lyderystės ugdymas daugiausia buvo nagrinėjamas mokyklinio ugdymo kontekste. Iki šiol tokio pobūdžio tyrimai jaunimo organizacijose Kalifornijoje nebuvo atlikti. Todėl šiuo tyrimu siekiama nustatyti, kaip įgyvendinamas lyderystės ugdymas ir kurie metodai yra veiksmingiausi, remiantis jaunimo organizacijų narių patirtimi ir suvokimu. Tyrimo objektas – lyderystės ugdymas jaunimo organizacijose Kalifornijoje. Tyrimo tikslas – sukurti jaunimo lyderystės ugdymo modelį, pagrįstą Kalifornijos jaunimo organizacijų narių patirtimi ir nuomonėmis. Tyrimo metodai. Mokslinės literatūros teorinė analizė, sintezė ir palyginimas, taip pat kiekybinė rašytinė anketa. Surinkti duomenys buvo apdoroti naudojant SPSS ir „Microsoft Excel“ programinę įrangą. Teorinės įžvalgos. Lyderystė suvokiama kaip nuolatinis ir tikslingas asmeninio augimo ir įtakos procesas. Centrinis lyderystės komponentas yra emocinis intelektas – gebėjimas suprasti ir reguliuoti savo emocijas bei tinkamai reaguoti į kitų emocijas. Emociškai protingi lyderiai demonstruoja empatiją, bendradarbiavimą ir motyvaciją, o tai leidžia jiems efektyviai įkvėpti ir vadovauti savo komandoms. Jaunimo lyderystės ugdymas stiprina jaunų asmenų gebėjimą prasmingai dalyvauti organizacijos ir bendruomenės gyvenime, kartu ugdydamas savimonę, etišką sprendimų priėmimą ir bendravimo kompetenciją. Transformaciniai metodai, įskaitant patirtinį mokymąsi, kritinę refleksiją, koučingą ir mentorystę, yra ypač veiksmingi, nes skatina prisitaikymą, kūrybiškumą ir atsparumą dinamiškoje aplinkoje. Empiriniai duomenys. Empiriniai duomenys iš Klaipėdos jaunimo organizacijų rodo, kad respondentai lyderystę stipriausiai sieja su asmeniniu augimu (vidurkis 4,00), po to seka grupinė veikla ir lyderio konsultavimas (vidurkis 3,89) bei vertybėmis ir įsitikinimais pagrįstas procesas (vidurkis 3,75). Dalyviai pabrėžė emocinio intelekto svarbą efektyviame vadovavime, ypač jo vaidmenį prisitaikant prie sudėtingų ir kintančių aplinkybių. Dažniausiai taikomi metodai apima konfliktų sprendimo mokymus (vidurkis 4,5), bendradarbiavimo pratimus (vidurkis 3,4) ir mentorystę arba koučingą (vidurkis 3,4). Respondentai nurodė pageidaujamus ugdymo metodus kaip lyderystę įvairiose situacijose (vidurkis 4,7), kritinę refleksiją (vidurkis 4,6), ryšių kūrimą (vidurkis 4,5), emocinio intelekto ugdymą (vidurkis 4,3) ir efektyvų bendravimą bei motyvavimą (vidurkis 4,2). Sukurtas jaunimo lyderystės ugdymo modelis integruoja teorines ir empirines įžvalgas. Jis apima tokius pagrindinius aspektus kaip lyderio identifikavimas, įgūdžių formavimas, emocinis intelektas ir savimonė. Įgyvendinimas remiasi struktūrizuotomis edukacinėmis intervencijomis – lyderystės programomis, kritinio mąstymo seminarais, mentoryste ir bendravimo mokymais – kurios kartu skatina visapusišką jaunųjų lyderių vystymąsi. Apibendrinant galima teigti, kad lyderystės ugdymas yra dinamiškas, nuolatinis procesas, orientuotas į asmeninį ir socialinį augimą, atsakomybę ir gebėjimą daryti teigiamą įtaką kitiems. Tyrimo rezultatai rodo, kad Klaipėdos jaunimo organizacijos taiko įvairius lyderystės ugdymo metodus, kurie stiprina bendradarbiavimą ir iniciatyvumą. Siūlomas modelis suteikia struktūrizuotą sistemą, sujungiančią teorines žinias su praktine patirtimi, pabrėžiant saviraišką. Lyderystės ugdymas yra dinamiškas, nuolatinis procesas, orientuotas į asmeninį ir socialinį augimą, atsakomybę ir gebėjimą daryti teigiamą įtaką kitiems. Tyrimo rezultatai rodo, kad Klaipėdos jaunimo organizacijos taiko įvairius lyderystės ugdymo metodus, kurie stiprina bendradarbiavimą ir iniciatyvumą. Siūlomas modelis pateikia struktūrizuotą sistemą, sujungiančią teorines žinias su praktine patirtimi, pabrėžiant saviraišką, atskaitomybę ir pilietinį įsitraukimą kaip esminius veiksmingos jaunimo lyderystės elementus.
Autorių teisės (c) 2025 Sigita Skersė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
DIRBTINIO INTELEKTO ĮTAKA MOKYMO PROCESUI
Šio tyrimo tikslas – ištirti dirbtinio intelekto (DI) poveikį mokymo praktikai Albanijoje, daugiausia dėmesio skiriant mokytojų požiūriui į jo galimybes ir rizikas. Nors DI sparčiai įgauna matomumą visame pasaulyje, jo taikymas Albanijos švietimo sistemoje išlieka neaiškus, keliant susirūpinimą, kad technologijos gali silpninti esminę žmogaus sąveiką, kuri suteikia prasmę ugdymui. Tyrimas buvo atliktas Aleksandro Moišių universitete Duresyje, Albanijoje, platinant klausimynus 126 magistrantūros studentams ir alumnams 2024 m. spalio–gruodžio mėn. Atsakymai buvo analizuoti naudojant SPSS 25 programinę įrangą, siekiant užtikrinti profesionalią statistinę interpretaciją. Rezultatai atskleidė, kad nors mokytojai pripažįsta DI kaip pasaulinę tendenciją, jo tiesioginis naudojimas klasėse vis dar ribotas. Daugelis respondentų išreiškė nerimą, jog DI gali sumažinti nepakeičiamą žmogaus sąveikos vaidmenį ugdyme. Mokytojai teikia vadovavimą, emocinę paramą ir motyvaciją, ko technologijos negali atkartoti. Todėl DI turėtų būti integruojamas kaip papildanti, o ne pakeičianti priemonė. Svarbu pažymėti, kad nebuvo nustatyta reikšmingų skirtumų tarp miesto ir kaimo mokyklų, nes abi aplinkos pasižymi panašiu taikymo lygiu ir neapibrėžtumu. Albanija tik neseniai pradėjo įsisavinti DI, įvesdama akademines ir mokslinių tyrimų programas, skirtas specialistų rengimui. Tačiau pažangą stabdo riboti žmogiškieji ir finansiniai ištekliai. Tvariai plėtrai reikalingos didesnės investicijos į švietimą, infrastruktūrą ir profesinį mokymą. Apskritai DI Albanijoje dar tik ankstyvojoje vystymosi stadijoje, tačiau jo potencialas švietimo bei kituose sektoriuose yra plačiai pripažįstamas. Kalbant apie skaitmeninius įgūdžius, maždaug pusė dalyvių nurodė turintys pakankamas technologines žinias, ypač 36–45 metų amžiaus grupėje. Dar 33 % turėjo tik pagrindinius įgūdžius, o daugelis pripažino poreikį tobulinti profesinę kvalifikaciją, kad prisitaikytų prie šiuolaikinių reikalavimų. Mokytojai dažnai naudoja technologijas ugdymo procese, tačiau DI priemones taiko tik mažuma. Nors beveik visi respondentai apie DI buvo girdėję iš socialinės žiniasklaidos, televizijos ar kolegų, 59 % pripažino savo darbe naudojantys labai mažai arba visai nenaudojantys DI įrankių. Priešingai, 18 % nurodė naudojantys juos dažnai ar reguliariai, daugiausia dėl to, kad šias priemones naudoja ir mokiniai. Kalbant apie rizikas, 38 % mokytojų manė, kad jos visada lydės šią technologiją, o trečdalis suvokė jas kaip mažas arba neegzistuojančias. Nepaisant susirūpinimo, 60 % tikėjo, kad DI artimiausiais metais turės didelę įtaką švietimui, 75 % pabrėžė jo potencialą tobulinti mokymo ir administracinius procesus. Be to, 71 % matė DI naudą padedant pažeidžiamiems mokiniams, o 51 % tikėjo, kad jis gali padėti identifikuoti mokymosi sunkumus. Mokytojai taip pat išskyrė jo galimybes kurti šiuolaikinius mokymo tekstus, palengvinti tyrimus ir padaryti mokymąsi interaktyvesnį. Vis dėlto pedagogai aiškiai išreiškė susirūpinimą dėl neigiamų padarinių. Beveik pusė baiminosi, kad DI gali sumenkinti mokytojo vaidmenį, 79 % pritarė, jog tai gali trukdyti mokinių kritinio mąstymo ugdymui. Tiek pat mokytojų DI siejo su padidėjusia plagijavimo rizika, o 46 % nuogąstavo, kad jis gali sustiprinti nelygybę ar diskriminaciją. Tarp kitų rizikų paminėta bendravimo įgūdžių silpnėjimas, perteklinis pasikliovimas paruošta informacija, dezinformacija ir socialinių ryšių nykimas. Teigiamos pusės apėmė laiko taupymą, užduočių automatizavimą, šališkumo mažinimą, tyrimų palaikymą bei mokinių savarankiškumo skatinimą. Daugelis pabrėžė DI vertę lavinant analitinius ir organizacinius gebėjimus, taip pat jo naudą specializuotuose mokymuose, seminaruose bei nuotoliniuose kursuose. Svarbu, kad 84 % respondentų sutiko, jog jaunimo ateitis neišvengiamai bus susijusi su DI. Apibendrinant galima teigti, kad tyrimas atskleidė ir entuziazmą, ir skepticizmą DI atžvilgiu Albanijos švietime. Mokytojai pripažįsta jo potencialą didinti efektyvumą, teikti personalizuotą pagalbą ir skatinti inovacijas, tačiau taip pat pabrėžia nepakeičiamą žmogaus sąveikos, mentorystės ir kritinio mąstymo reikšmę. Norint sėkmingai integruoti DI, Albanijai būtina investuoti į mokymus, infrastruktūrą ir etinius pagrindus, užtikrinant, kad technologijos papildytų, o ne pakeistų žmogiškuosius ugdymo aspektus.
Autorių teisės (c) 2025 Emilda Roseni, Klodiana Leka, Rovena Mera https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
MOTINŲ ĮSITRAUKIMO Į DARBĄ, PRIKLAUSOMYBĖS NUO DARBO IR JŲ VAIKŲ ELGESIO YPATUMŲ SĄSAJOS
Mokslinių tyrimų analizė rodo, jog mokslininkai ieškojo sąsajų tarp motinų įsitraukimo į darbą, priklausomybės nuo darbo ir vaiko galių ir sunkumų, tačiau ši tema moksliškai nagrinėta mažai. Tyrimo tikslas – atskleisti vaikų galių ir sunkumų sąsajas su jų motinų įsitraukimo į darbą bei priklausomybės nuo darbo ypatumais. Motinų įsitraukimo į darbą vertinimui panaudotas darbo autorės sukurtas Moters įsitraukimo į darbą klausimynas. Priklausomybės nuo darbo įvertinta Olandijos Priklausomybės nuo darbo klausimynu (angl. Dutch Work Addiction Scale – DUWAS-10) (Schaufeli & Taris, 2004)), o savo vaikų galias ir sunkumus motinos vertino Galių ir sunkumų klausimyno (angl. Strengths and Difficulties Questionnaire – SDQ), sukurto R. Goodmano (Goodman, 1997), adaptuota lietuviška forma (Gintilienė, Girdzijauskienė, Černiauskaitė, Lesinskienė, Povilaitis ir Pūras, 2004). Tyrime dalyvavo 162 dirbančios ir vaikus nuo penkerių iki vienuolikos metų auginančios motinos. Tyrimo duomenys surinkti internetinės apklausos būdu. Darbo tikslui pasiekti autorės sukurtas Moters įsitraukimo į darbą klausimynas atitiko patikimumo kriterijus ir leido įvertinti tyrimo dalyvių darbingumą, darbe patiriamą įtampą ir požiūrį į darbo svarbą. Atskleisti šie dirbančių motinų įsitraukimo į darbą, priklausomybės nuo darbo ypatumai ir sąsajos su sociodemografiniais požymiais: tyrimo dalyvės pasižymėjo aukštu priklausomybės nuo darbo lygiu; kuo vyresnės moterys ir kuo vyresni jų vaikai, tuo mažiau vertinama darbo svarba; darbo svarbą aukščiau vertina moterys, turinčios vidurinį ir profesinį išsilavinimą ir priklausančios žemiausiai personalo grandžiai; įtampą darbe dažniau patiria aukščiausias pareigas užimančios moterys; kuo vyresnės moterys, tuo mažiau įtampos jaučia dirbdamos; polinkis perdėtai daug dirbti labiau būdingas vidurinei personalo grandžiai priklausančioms moterims. Didėjant moterų priklausomybei nuo darbo, auga jų darbingumo ir įtampos darbe rodikliai, bet mažėja darbo svarbos vertinimas. Motinų reflektuojamų vaikų galių ir sunkumų kiekybinė išraiška atitinka nustatytas šio amžiaus normas. Vyresnės motinos atlaidžiau vertina vaikų patiriamus sunkumus; kuo vyresni vaikai, tuo mažiau išreikštas jų hiperaktyvumas; aukštąjį išsilavinimą turinčios motinos mato stipresnę savo vaikų galių raišką; emocinius simptomus dažniau reflektuoja berniukų, o elgesio problemas – mergaičių motinos. Kuo labiau motinos vertina darbo svarbą, tuo mažiau linkusios vertinti savo vaikų galias; kuo didesnė motinų priklausomybė nuo darbo ir darbe patiriama įtampa, tuo stipriau reflektuojami vaiko sunkumai.
Autorių teisės (c) 2025 Brigita Paliokienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ŠVIETIMAS ATEIČIAI: ŽMOGIŠKASIS KAPITALAS IR ATSAKINGAS DIRBTINIS INTELEKTAS PASAULINIAME AUKŠTAJAME MOKSLE
Pasaulinis aukštasis mokslas vis dažniau pasitelkia dirbtinį intelektą (DI), vietoj tradicinių administracinių reformų, siekiant strateginių švietimo tikslų. Tai reikalauja skubiai investuoti į strateginį žmogiškųjų išteklių vystymą, siekiant sukurti geriausią švietimo valdymo sistemą. Šiame straipsnyje naudojamas kokybinis tyrimas, grindžiamas dekolonijine teorija, ir remiamasi dešimtmečių patirtimi integruojant DI į aukštąjį mokslą JAV, Europoje ir Azijoje, siekiant atsakyti į pagrindinį klausimą: kokios žmogiškųjų išteklių praktikos gali būti taikomos siekiant skatinti lygybę ir atsakingą DI naudojimą pasauliniame aukštajame moksle? Tyrimo rezultatai rodo, kad nepaisant išplėstos prieigos prie skaitmeninių technologijų, šalys, kuriose prastas valdymas, tikėtinai patirs mažėjančią naudą tiek žmogiškųjų išteklių, tiek švietimo kokybės srityje. Siekiant priešintis šiai tendencijai, tyrimas siūlo daugialypį požiūrį, kuris apima: kritinio skaitmeninio raštingumo ugdymą; hipotezių atradimo skatinimą, siekiant orientuotis neapibrėžtumo sąlygomis; dominuojančių technologinių galių interesų analizę; eksperimentavimą su vietinėmis ir pasaulinėmis žinių sistemomis; pagrindinių žmogiškųjų vertybių, kurių DI negali atkartoti, patvirtinimą; įsitraukiant į neišspręstus žmogaus sąmonės sudėtingumus, viršijančius dirbtinio intelekto kognityvinius pajėgumus; ir švietimo valdymo reformą, siekiant atskleisti žmogaus potencialą. Pritaikant dekolonijine teoriją, šis straipsnis prisideda prie diskusijos apie aukštojo mokslo ateitį ir atsakomybę, siūlant teisingesnę ir į žmogų orientuotą švietimo ekosistemą. Tai užsibaigia politikos rekomendacijomis pritaikytoms unikaliems iššūkiams, su kuriais susiduria šalys, turinčios silpną valdymą. Pagrįstas dekolonijine teorija, šis tyrimas ragina politikos formuotojus persvarstyti besivystančių DI sistemų integravimą į esamas aukštojo mokslo sistemas, kurios jau pasižymi dideliais netolygumais. DI kolonizacija kelia grėsmę esamų nelygybių gilėjimui, ypač šalyse, kuriose silpnas valdymas. Kad DI būtų iš tiesų atsakingas, jis turi būti pergalvotas kaip dalis alternatyvios ekosistemos, kuri skatina pasitikėjimą ir suteikia galių kiekvienam asmeniui pasiekti savo potencialą. Nors išsamūs aukštojo mokslo politikos pagrindai, siekiant užtikrinti lygiavertę prieigą prie DI priemonių, yra žingsnis į priekį, jie vis dar nepakankami, kad panaikintų įsišaknijusias galios asimetrijas tarp dominuojančių technologijų korporacijų ir besivystančių šalių. Turime giliau mąstyti apie tai, kaip galime plačiau įtraukti žmones į DI kūrimą ir diegimą įvairiuose sektoriuose, kad DI neįamžintų esamų struktūrinių nelygybių. Turime reikalauti, kad DI ir technologijų įmonės pirmiausia investuotų į saugaus DI kūrimą ir nuodugniau tyrinėtų žmogaus sąsajas DI dizaino procese. Turime priešintis dabartiniam DI vystymui ir įsivaizduoti geresnę ekosistemą, kuri skatintų žmonių ir gamtos orumą bei gerovę šioje planetoje. Apibendrinant, skaitmeninis raštingumas ir dalyvaujantis valdymas tampa pagrindiniu principu, kuriant atsakingas DI strategijas, kurios yra kontekstualiai pagrįstos ir socialiai įtraukios. Vietinės suinteresuotosios šalys turi kritiškai vertinti, kaip DI yra kuriamas ir diegiamas, kad tarnautų dominuojančių, dažnai neokolonijinių, galios struktūrų interesams. Toks požiūris atmeta DI kaip vertybių neturinčios technologijos sampratą ir atskleidžia jo įdiegtus šališkumus, kolonijines logikas ir potencialą palaikyti sistemines nelygybes. Išryškinant istoriškai marginalizuotų bendruomenių balsus ir žinias, dekolonijinės aukštojo mokslo sistemos siūlo „iš apačios“ kylančius, kultūriškai jautrius sprendimus, kurie priešinasi technologiniam determinizmui ir skatina teisingumu grįstas inovacijas. Teisingesnė ir įtraukesnė skaitmeninė aplinka turi būti puoselėjama per episteminių ir algoritminių neteisybių analizę ir sprendimą, o ne jų stiprinimą. Todėl atsakingas DI pasauliniame aukštajame moksle nėra apie tai, kad DI mašina prisiimtų daugiau atsakomybės už savo autonominius sprendimus. Tai turėtų būti bendroji atsakomybė tarp informuotų suinteresuotųjų šalių, siekiančių pagrindinių švietimo tikslų: visapusiško žmogaus ugdymo ir bendrojo gėrio. Geresnės ekosistemos turi būti kuriamos, kad DI būtų tinkamai naudojamas pasauliniame aukštajame moksle.
Autorių teisės (c) 2025 Maria Lai-Ling Lam https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
JAUNESNIOJO MOKYKLINIO AMŽIAUS MOKINIŲ, TURINČIŲ ELGESIO SUTRIKIMŲ, SAVIREGULIACIJOS ĮGŪDŽIŲ UGDYMAS MOKYTOJŲ POŽIŪRIU
Ugdymo praktikoje vis dažniau susiduriama ne tik su elgesio ar emociniais sutrikimais, bet ir su elgesio ar emociniais sunkumais bei sudėtingu elgesiu. Šiandienos mokyklose, ugdant elgesio sutrikimų turinčius mokinius, būtina identifikuoti ugdymo proceso dalyvius, analizuoti veiksnius, kurie daro įtaką pageidaujamam ar nepageidaujamam elgesiui, ir parengti veiksmų strategijas. Pastaraisiais metais, kalbant apie vaikus, turinčius elgesio sutrikimų ar sunkumų, dažniausiai vartojamas terminas „savireguliacija“, kuris yra panašus į savikontrolės sąvoką ir reiškia, kad mokinys gali reguliuoti savo elgesį, dėmesį ir emocijas. Tai yra vieni iš svarbiausių įgūdžių, lemiančių normalią raidą. Vertinant savireguliacijos svarbą mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų, buvo svarbu išnagrinėti savireguliacijos sunkumus, su kuriais susiduria jaunesnio mokyklinio amžiaus vaikai, turintys elgesio sutrikimų, apžvelgti priemones, aplinkos kūrimo būdus ir žaidimus, kurie padeda ugdyti savireguliacijos įgūdžius. Keliami probleminiai klausimai: 1. Kokie yra savikontrolės sunkumai ugdymo procese jaunesnio mokyklinio amžiaus mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų? 2. Kokias prevencines priemones mokytojai naudoja dažniausiai? Tyrimo objektas – savikontrolės įgūdžių ugdymas jaunesnio mokyklinio amžiaus mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų. Tyrimo tikslas – analizuoti savikontrolės įgūdžių ugdymą jaunesnio mokyklinio amžiaus mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų. Tyrimo metodai: 1) mokslinės literatūros analizė, 2) žodinis interviu naudojant pusiau struktūruotus interviu, 3) duomenų apdorojimas naudojant turinio analizę. Tyrimo rezultatai parodė, kad jaunesnio amžiaus mokiniai, turintys elgesio sutrikimų, patiria savireguliacijos sunkumų ugdymo procese, kurie dažniausiai susiję su emociniais protrūkiais ir elgesiu (pyktis, šauksmai, verksmas, daiktų mėtymas, iššaukiantis ir agresyvus elgesys, bėgimas iš klasės, nesugebėjimas priimti pralaimėjimo). Mokytojai pažymi, kad jaunesnio amžiaus mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų, reikalingos tinkamos prevencinės priemonės, kad būtų galima išmokyti ir išlaikyti teigiamą elgesį: struktūruota kasdienė rutina, teigiami santykiai ir motyvacijos ugdymas su mokiniu. Kitas labai svarbus metodas yra suaugusiojo, t. y. mokytojo ir mokinio padėjėjo, buvimas, kuris stebi ir padeda reguliuoti emocijas, kylančias konfliktinėse situacijose, kai yra daug jaudulio. Paaiškėjo, kad mokytojai sukuria teigiamą aplinką laikydamiesi bendrų susitarimų, siūlydami vaikams aktyvias veiklas, poilsio zonas, kuriose jie gali nusiraminti, ir organizuodami individualias pertraukas. Tyrimas parodė, kad mokytojai pabrėžia sunkumus organizuojant ugdymo procesą dėl mokinių savireguliacijos trūkumo, nes ne visada įmanoma pasiekti pamokos tikslų. Jaunesnio mokyklinio amžiaus mokiniams, turintiems elgesio sutrikimų, savireguliacinis elgesys yra susijęs su tinkamų ugdymo strategijų pasirinkimu ir skatinimu, teigiamų santykių su mokiniu kūrimu ir tinkamos aplinkos užtikrinimu tiek pamokų, tiek pertraukų metu.
Autorių teisės (c) 2025 Jūratė Klizaitė, Aniuta Varneckienė, Aurelija Valaitienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
PROFESINIS PERDEGIMAS DIETISTŲ PROFESINĖJE VEIKLOJE: IŠŠŪKIŲ IR PATIRČIŲ DIMENSIJOS
Straipsnyje nagrinėjamas dietologų profesinis išsekimas Lietuvos sveikatos priežiūros sistemoje, remiantis kokybiniais tyrimais ir išsamiomis apklausomis. Jame nagrinėjamas daugialypis išsekimo pobūdis, pabrėžiant individualias patirtis ir sistemines problemas. Tyrimas atskleidžia penkias pagrindines dietologų išsekimo priežastis: profesijos nuvertinimas ir žemas statusas, emocinis išsekimas, studijų turinio ir realios darbo praktikos neatitikimas, kolegų paramos trūkumas ir konkurencija, bei prasmės ir motyvacijos paieškos darbe. Šie veiksniai kartu daro įtaką dietologų sveikatai ir darbo kokybei, pabrėždami skubų poreikį tobulinti studijų programas, darbo sąlygas ir visuomenės požiūrį į dietologus. Tyrimo rezultatai atitinka tarptautinius tyrimus, pabrėždami, kad išsekimas yra tiek individualus, tiek sisteminis reiškinys, reikalaujantis visapusiškų prevencinių priemonių ir darbo vietos sąlygų gerinimo. Išsekimas apibūdinamas kaip psichologinė būklė, kuriai būdingas emocinis išsekimas, depersonalizacija ir sumažėjęs profesinis pasiekimas. Anksčiau tai buvo gerai dokumentuota tarp sveikatos priežiūros darbuotojų, pvz., gydytojų ir slaugytojų, tačiau dietologų atveju tai buvo mažai tirta. Daugiafunkcinis dietologų vaidmuo – nuo mitybos konsultacijų iki finansinių ir organizacinių pareigų – didina psichologinę įtampą, kurią dar labiau sustiprina nepakankamas pripažinimas ir parama. Tarptautiniai tyrimai rodo, kad dietologų išsekimas yra labai paplitęs, o tai siejama su dideliu darbo krūviu ir profesinio pripažinimo trūkumu. Tyrimo metodika apėmė išsamius interviu su penkiais Lietuvos dietologais, turinčiais įvairią institucinę patirtį ir darbo patirtį per trejus metus. Duomenys buvo analizuojami tematiškai, siekiant atskleisti subjektyvias patirtis ir emocijas, susijusias su perdegimu ir profesiniu pasitenkinimu. Buvo nustatyti pagrindiniai iššūkiai, įskaitant profesinę izoliaciją, finansinį nesaugumą, didelę darbo apkrovą, biurokratines kliūtis ir klientų nesusipratimus, kuriuos lemia klaidinga informacija. Dalyviai pareiškė, kad profesinis pasitenkinimas daugiausia kyla iš to, kad jie mato teigiamus klientų mitybos pokyčius, įgyja pasitikėjimą ir reikšmingai prisideda prie visuomenės sveikatos švietimo. Tačiau darbo pasitenkinimą mažina sisteminės problemos, pvz., neaiškus profesinis statusas medicinos įstaigose, nepakankamas praktinis mokymas švietimo programose ir konkurencinga, kartais nepalaikanti darbo aplinka. Tyrime pabrėžiamas akademinio pasirengimo ir darbo vietos realijų neatitikimas, raginama rengti praktiškesnius, į klientų sąveiką orientuotus mokymus ir gerinti komandinio darbo įgūdžius. Emocinis išsekimas apibūdinamas kaip didelis išsekimas, kurį dar labiau sustiprina individualios darbo sąlygos ir minimalus institucinis palaikymas. Tyrimas atspindi panašius Kanados ir Australijos tyrimų rezultatus, nurodydamas didelį emocinį stresą, susijusį su darbuotojų trūkumu, nepakankama vadovybės parama ir sudėtingais tarpdisciplininiais santykiais. Šios sąlygos kelia grėsmę mitybos priežiūros tęstinumui ir kokybei, nes dažna darbuotojų kaita trikdo pacientų aptarnavimą. Straipsnyje pabrėžiama visuomenės ir institucijų pripažinimo dietologų vaidmens svarba, kuris Lietuvoje tebėra nepakankamai apibrėžtas ir vertinamas, o tai daro įtaką moralinei būklei ir karjeros perspektyvoms. Dalyviai pažymėjo, kad dietologo vaidmuo dažnai yra klaidingai suprantamas arba sumažinamas iki maisto ruošimo užduočių, o tai veda prie profesinio nuvertinimo. Jie taip pat susiduria su pasenusiais arba pernelyg sudėtingais akademiniais mokymo planais, kurie neatitinka realių įgūdžių poreikių. Šių sisteminių spragų šalinimas yra labai svarbus profesinės gerovės gerinimui ir perdegimo rizikos mažinimui. Tyrime taip pat aptariamas dietetikai būdingas emocinis darbas, kai klientų pasipriešinimas ar klaidinga informacija apie mitybą sukelia psichologinį stresą. Šis emocinis aspektas yra glaudžiai susijęs su klientų sąveikos dinamika, kuri gali arba padėti siekti profesinio pasitenkinimo, arba skatinti perdegimą, kai klientai yra nepriimantys ar priešiški rekomenduojamiems mitybos pokyčiams. Galiausiai straipsnyje nurodoma į tarptautines sistemines apžvalgas ir metaanalizes, kuriose pabrėžiamas emocinio išsekimo sunkumas dietologų tarpe visame pasaulyje, ir raginama sukurti standartizuotas išsekimo apibrėžtis ir vertinimo priemones, pritaikytas šiai profesijai. Jame pabrėžiama būtinybė imtis priemonių, pritaikytų prie sociokultūrinio ir švietimo konteksto, siekiant didinti dietologų atsparumą ir tvarumą. Apibendrinant, straipsnyje teigiama, kad reikia imtis daugiapakopių veiksmų, siekiant kovoti su dietologų išsekimu Lietuvoje, įskaitant švietimo turinio tobulinimą, tarpprofesinio bendradarbiavimo stiprinimą, kolegialios paramos skatinimą, profesinės tapatybės ir statuso tobulinimą bei institucinę ir visuomeninę paramą. Tokie veiksmai padės išlaikyti dietologų emocinę sveikatą, profesinę motyvaciją ir veiksmingumą teikiant aukštos kokybės mitybos priežiūros paslaugas, o tai galiausiai bus naudinga visuomenės sveikatos rezultatams. Šis išsamus tyrimas suteikia vertingos informacijos apie nepakankamai ištirtą, bet labai svarbų sveikatos priežiūros darbuotojų tvarumo ir gerovės klausimą.
Autorių teisės (c) 2025 Laimutė Kardelienė, Sigutė Ežerskienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
MAŠININIO MOKYMOSI IR STATISTINIŲ MODELIŲ INTEGRAVIMAS FINANSINIAME PLANAVIME
Mašininio mokymosi (ML) metodų integravimas su tradiciniais statistiniais modeliais finansiniame planavime tampa esminiu pokyčiu, lemiančiu spartų analitinių sprendimų evoliucionavimą šiuolaikinėje įmonių finansų praktikoje. Augant duomenų apimtims ir didėjant ekonominio neapibrėžtumo lygiui, tradiciniai statistiniai modeliai dažnai yra nebepakankami efektyviam sudėtingų, nestruktūruotų ar nelinijinių duomenų analizei. Tuo tarpu mašininio mokymosi algoritmai pasižymi aukštu prisitaikomumu, gebėjimu apdoroti didelės apimties bei įvairių formatų duomenis ir atskleisti kompleksinius ryšius, kurių tradiciniai metodai identifikuoti nepajėgia. Vis dėlto ML metodams neretai trūksta interpretuojamumo, kuris finansų sektoriuje yra kritiškai svarbus. Todėl derinant šias dvi metodologines kryptis siekiama sudaryti hibridinius modelius, kurie vienu metu būtų ir tikslūs, ir interpretuojami, taip didinant jų patikimumą bei pritaikomumą realiose verslo situacijose. Šiame straipsnyje siekiama išsamiai išnagrinėti mašininio mokymosi (ML) ir tradicinių statistinių modelių integravimo galimybes finansiniame planavime bei įvertinti, kaip toks metodinis derinys gali pagerinti prognozių tikslumą, rizikos įvertinimą ir strateginį sprendimų priėmimą. Remiantis plačia teorine ir konceptualiąja mokslinės literatūros analize, tiriami pagrindiniai šiuolaikiniai analitiniai metodai ir jų taikymo sritys: regresiniai modeliai, ARIMA ir GARCH tipo laiko eilučių prognozavimo technikos, neuroniniai tinklai, ansambliniai algoritmai ir įvairios hibridinės modelių struktūros. Ypatingas dėmesys skiriamas šių metodų privalumų ir ribotumų analizei, taip pat jų tarpusavio papildomumui, siekiant suprasti, kokiomis sąlygomis integruotas metodas gali generuoti didžiausią pridėtinę vertę finansų srityje. Gauti rezultatai rodo, kad hibridinių modelių taikymas leidžia sujungti tradicinių metodų stabilumą ir aiškų rezultatų aiškinimą su mašininio mokymosi gebėjimu apdoroti kompleksiškas struktūras, taip pasiekiant gerokai tikslesnes prognozes. Empiriniai tyrimai patvirtina, kad tokios sistemos užtikrina didesnį prognozių patikimumą ne tik stabiliais ekonomikos laikotarpiais, bet ir esant dideliems rinkos svyravimams. Hibridiniai modeliai ypač efektyvūs kredito rizikos vertinimo, įmonių bankroto tikimybės prognozavimo, akcijų kainų pokyčių analizės bei kitose finansinės rizikos valdymo srityse. Šių modelių gebėjimas integruoti kelis duomenų šaltinius (finansinius rodiklius, transakcinius duomenis, tekstinę informaciją) užtikrina išsamesnį ir tikslesnį finansinės būklės įvertinimą. Tačiau praktinis ML ir statistinių metodų sujungimas kelia nemažai iššūkių. Didžiausią kliūtį sudaro duomenų kokybė ir jų parengimo procesas – finansų sektoriuje duomenys dažnai būna fragmentiški, saugomi atskirose sistemose ar neatitinka vienodų struktūrų. Be to, hibridiniai modeliai reikalauja didelių skaičiavimo išteklių, pažangių duomenų valdymo platformų bei specialistų, turinčių tarpdisciplininių žinių finansų, duomenų mokslo ir statistikos srityse. Organizacijos taip pat susiduria su kultūrinėmis kliūtimis: analitikai gali nepasitikėti „juodosios dėžės“ tipo algoritmais, o vadovams svarbus modelių skaidrumas ir galėjimas pagrįsti sprendimus. Darbo rezultatai parodo, kad tik nuosekli ir gerai organizuota duomenų valdymo sistema, paremta aiškiais duomenų kokybės, prieinamumo ir saugojimo standartais, sudaro tvirtą pagrindą sėkmingai hibridinių modelių integracijai finansinėje analizėje. Ne mažiau svarbūs yra pažangūs modelio gyvavimo ciklo (MLOps) procesai, leidžiantys užtikrinti nuolatinį modelių stebėjimą, atnaujinimą ir optimizavimą, taip sumažinant modelių degradacijos riziką bei didinant analitinių rezultatų patikimumą. Be šių technologinių komponentų, organizacijos turi investuoti į darbuotojų kompetencijų stiprinimą: finansų specialistams būtina geriau suprasti duomenų mokslą ir ML principus, o techninėms komandoms – finansų logiką ir sprendimų priėmimo procesus. Kryžminis bendradarbiavimas tarp finansų, IT bei duomenų analitikos padalinių tampa esminiu veiksniu, leidžiančiu efektyviai derinti techninius sprendimus su verslo poreikiais ir sukurti realią pridėtinę vertę. Tinkamai įgyvendinus šiuos procesus, mašininio mokymosi ir statistikos sinergija suteikia įmonėms galimybę priimti labiau pagrįstus ir duomenimis paremtus sprendimus, padidinti prognozių tikslumą, sumažinti riziką ir užtikrinti aukštesnį organizacijos veiklos efektyvumą. Tokie metodai ypač svarbūs veiklos planavimo, biudžetavimo, rizikos vertinimo ir strateginių scenarijų modeliavime. Apibendrinant galima teigti, kad ML ir tradicinių statistinių modelių integracija finansiniame planavime yra ne tik technologinė naujovė, bet ir strateginis žingsnis, suteikiantis įmonėms ilgalaikį konkurencinį pranašumą. Hibridiniai modeliai, apjungiantys šių dviejų metodologijų stipriąsias puses, tampa svarbia priemone šiuolaikinėje finansų analitiko praktikoje ir padeda organizacijoms veikti vis sudėtingesnėje ir nuolat besikeičiančioje ekonominėje aplinkoje.
Autorių teisės (c) 2025 Dariia Drozd, Biruta Sloka https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
BESIFORMUOJANČIOS TECHNOLOGIJOS IT STUDIJOSE PRAMONEI 5.0: SKAITMENINIŲ KOMPETENCIJŲ IR PASIRENGIMO KARJERAI STIPRINIMAS
Sparčiai besivystančios skaitmeninės technologijos keičia darbo rinką ir kelia naujus reikalavimus aukštajam mokslui. Albanijoje patvirtintos nacionalinės skaitmenizacijos strategijos ir Skaitmeninio švietimo veiksmų planas numato ambicingus tikslus, tačiau vis dar neaišku, ar informacinių technologijų (IT) studijų programos iš tikrųjų suteikia studentams skaitmenines kompetencijas ir verslumo įgūdžius, reikalingus Pramonės 5.0 kontekste. Šiame straipsnyje nagrinėjama, kaip besiformuojančios technologijos integruojamos į IT studijas ir kaip jos siejasi su studentų pasirengimu skaitmeninei ekonomikai ir skaitmeniniam verslumui. Tyrimo objektas – besiformuojančių technologijų, tokių kaip dirbtinis intelektas (DI), mašininis mokymasis (MM), blokų grandinės technologijos, daiktų internetas (IoT), virtualioji ir papildytoji realybė (VR/AR) bei kvantinė kompiuterija, integracija į IT studijas Albanijos universitetuose ir jos poveikis studentų skaitmeninėms kompetencijoms, pasirengimui Pramonei 5.0 bei skaitmeniniam verslumui. Tyrimo problema siejama su neatitikimu tarp spartaus naujų technologijų plitimo darbo rinkoje ir lėtesnės, fragmentiškos jų integracijos į studijų programas, ypač praktinio mokymosi ir skaitmeninio verslo ugdymo galimybių. Tyrimo tikslas – empiriškai ištirti, kaip išsami teorinė ir praktinė besiformuojančių technologijų mokymo patirtis, taip pat studentų požiūris į šių technologijų svarbą lemia jų skaitmeninius įgūdžius, pasitikėjimą savimi ir pasirengimą karjerai Pramonės 5.0 bei skaitmeninio verslo srityse. Tyrimas orientuotas į IT studijų studentus kaip būsimą darbo jėgą, kuri kurs ir diegs Pramonės 5.0 sprendimus. Taikytas kiekybinis tyrimo dizainas: duomenys rinkti naudojant internetinę anketą, kuri buvo administruojama nuo 2024 m. rugpjūčio iki 2025 m. kovo mėn. Tyrime dalyvavo 351 bakalauro ir magistro studijų studentas iš Albanijos universitetų, studijuojantis informacines technologijas, kompiuterių inžineriją, verslo informatiką ir taikomąją informatiką. Likerto skalės klausimynas, apimantis požiūrį į besiformuojančias technologijas, pasirengimą Pramonei 5.0, praktinę patirtį, skaitmeninių įgūdžių ugdymą ir pasitikėjimą skaitmeniniu verslumu, pasižymėjo labai aukštu vidiniu suderintumu (Cronbach α = 0,955). Duomenys analizuoti JASP 0.95.0 programa, taikant aprašomąją statistiką, Mano–Vitnio (Mann–Whitney U) kriterijų ir Bayeso veiksnius (BF₁₀). Rezultatai atskleidė aiškų skirtumą tarp suvokiamos besiformuojančių technologijų svarbos ir studentų įsivertinamo pasirengimo. Dauguma studentų pritarė, kad DI ir MM turėtų užimti svarbesnę vietą studijų programose ir stiprinti pasirengimą Pramonei 5.0 bei skaitmeniniam verslumui, tačiau tik maždaug pusė jautėsi pasirengę būsimoms profesinėms užduotims. Didelis neutralių atsakymų procentas, ypač kalbant apie Pramonės 5.0 sampratą ir kritinio mąstymo bei problemų sprendimo gebėjimus, rodo nepakankamą sisteminį išmanymą ir fragmentišką atskirų technologijų taikymą. Nors literatūroje pabrėžiama kvantinės kompiuterijos reikšmė ateities IT profesijoms, studentų atsakymai parodė, kad ši sritis studijų turinyje beveik neatsispindi. Praktinės patirties analizė parodė, kad studentų pasitikėjimas savimi ir pasirengimas karjerai dažnai priklauso nuo realių praktikos galimybių. Nors dalis respondentų jautėsi pakankamai užtikrintai naudodami pažangias technologijas, daug studentų nurodė stokojantys praktinių įgūdžių, ypač blokų grandinės technologijų ir skaitmeninio verslo srityse; beveik pusė neturėjo jokios skaitmeninio verslumo patirties, o tik nedidelė dalis teigė turintys išsamią tokią patirtį. Mann–Whitney U testas ir Bayeso analizė patvirtino, kad išsamus mokymas ir praktinė patirtis su besiformuojančiomis technologijomis statistiškai reikšmingai susiję su didesniu pasirengimu Pramonei 5.0 ir tvirtesniais skaitmeninio verslo įgūdžiais, taip pat patvirtino abi tyrimo hipotezes. Straipsnyje daroma išvada, kad Albanijos IT studijų programos turi nuosekliau integruoti besiformuojančias technologijas – įskaitant DI, MM, blokų grandines, IoT, VR/AR ir kvantinę kompiuteriją – su praktiniu mokymusi ir skaitmeninio verslumo ugdymu. Rekomenduojama plėsti praktinius DI ir MM kursus, įtraukti taikomus blokų grandinės, IoT ir (ten, kur įmanoma) kvantinės kompiuterijos aspektus, stiprinti universitetų ir verslo bendradarbiavimą bei užtikrinti daugiau realiomis situacijomis paremtų mokymosi galimybių. Nors tyrimas apsiriboja viena šalimi ir yra skerspjūvio pobūdžio, jo įžvalgos yra aktualios ir kitoms pereinamosios ekonomikos šalims, siekiančioms rengti darbo rinkai pasirengusią, Pramonei 5.0 pritaikytą IT specialistų kartą.
Autorių teisės (c) 2025 Anxhela Ferhataj, Jonida Biçoku, Fatmir Memaj https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
PRADINIŲ KLASIŲ MOKINIŲ MOTYVAVIMO BŪDAI IR METODAI LIETUVIŲ KALBOS PAMOKOSE TAIKANT INOVATYVIUS UGDYMO METODUS
Mokymosi motyvacijos problema yra labai aktuali šiuolaikinėje Lietuvos švietimo sistemoje, ypač pradinės mokyklos lietuvių kalbos pamokose. Motyvacija atlieka lemiamą vaidmenį palaikant mokinių susidomėjimą, koncentraciją ir akademinę pažangą. Motyvacijos stoka dažnai pasireiškia neišspręstomis užduotimis, nenoru dalyvauti, dėmesio blaškymu klasėje ir trukdžiais elgesiu. Nors mokymosi motyvacija yra plačiai tyrinėjama psichologijoje ir pedagogikoje, vis dar trūksta empirinių tyrimų, kurie būtų skirti būtent veiksmingoms motyvacijos strategijoms pradinių klasių lietuvių kalbos pamokose. Šiame tyrime nagrinėjama tokia pedagoginė problema: kokie motyvacijos metodai ir strategijos skatina aktyvų pradinių klasių mokinių mokymąsi ir įsitraukimą į lietuvių kalbos pamokas? Tyrimo objektas. Motyvaciniai metodai ir strategijos, taikomi lietuvių kalbos pamokose Klaipėdos „Gilijos“ pradinės mokyklos pradinių klasių mokiniams. Tyrimo tikslas. Aptarti būdus ir metodus, kurie motyvuoja pradinių klasių mokinius lietuvių kalbos pamokose. Tyrimo uždaviniai: 1. Analizuoti mokymosi motyvacijos sąvoką ir ją stimuliuojančius veiksnius. 2. Išnagrinėti metodus, kurie motyvuoja mokytis lietuvių kalbos pradinėje mokykloje. 3. Nustatyti ir įvertinti Klaipėdos „Gilijos“ pradinės mokyklos 1–4 klasių mokinių pažangą po motyvacinių metodų ir strategijų įgyvendinimo. Tyrimo metodika. Taikytas mišrus metodas. Teorinėje dalyje analizuota mokslinė literatūra ir švietimo politikos dokumentai, įskaitant atnaujintą Lietuvos nacionalinę mokymo programą (2022). Empirinė dalis apėmė struktūruotą pamokų stebėjimą pagal V. Paužienė (2019) protokolą ir refleksinius dienoraščius. Iš viso buvo stebėtos penkios lietuvių kalbos pamokos (tris 2 klasėje, viena 1 klasėje ir viena 3 klasėje), o penkios pamokos buvo vedamos taikant novatoriškus motyvacinius metodus (viena 4 klasėje ir keturios 2–3 klasėse). Tyrimo metu buvo laikomasi mokslinių tyrimų etikos principų, užtikrinant konfidencialumą, sąžiningumą ir pagarbą dalyviams. Tyrimo rezultatai. Stebėjimai parodė, kad tradiciniai mokymo metodai, kuriuose dominuoja klausimų ir atsakymų metodai bei individualios užduotys, dažnai neskatino mokinių motyvacijos. Daugeliu atvejų aktyviai dalyvavo tik nedidelė mokinių grupė, o kiti liko pasyvūs arba išsiblaškę. Pamokose dažnai trūko įvairovės, vaizdinių priemonių ir interaktyvių užduočių, o tai ribojo mokinių įsitraukimą. Įvedus novatoriškas motyvavimo strategijas, buvo pastebėti aiškūs teigiami pokyčiai. Pamokos, kuriose buvo naudojamos informacinės ir ryšių technologijos (IRT), pvz., interaktyvi lenta, „PowerPoint“ pristatymai ir internetiniai įrankiai („Mentimeter“, „Quizzy“), pritraukė mokinių dėmesį ir suteikė galimybę gauti grįžtamąjį ryšį realiuoju laiku. Mokiniai entuziastingai reagavo į interaktyvias veiklas ir vertino galimybę aktyviai dalyvauti. Pedagoginės pertraukos, įskaitant trumpus edukacinius žaidimus ir vaizdo įrašus, padėjo išlaikyti dėmesį ir sustiprino naujai įgytas žinias. Be to, pamokos, kurios prasidėdavo įdomiais elementais (pvz., pasakojimais, kūrybiniais užduotimis, vaidmenų žaidimais), sėkmingai sukeldavo smalsumą ir didino dalyvavimą. Nuolatinis žodinis pagyrimas, skatinimas ir bendraamžių vertinimas dar labiau stiprino mokinių pasitikėjimą savimi ir motyvaciją. Bendradarbiavimo metodai skatino teigiamą klasės atmosferą, mažino trukdantį elgesį ir skatino bendraamžių paramą. Apibendrinant, novatoriški mokymo metodai sukūrė dinamiškesnę mokymosi aplinką, leidžiančią visiems mokiniams, ne tik aktyviausiems, produktyviai dalyvauti lietuvių kalbos pamokose. Išvados. Tyrimas parodė, kad veiksmingai motyvuoti pradinės mokyklos lietuvių kalbos pamokose reikia: • pradėti pamokas įdomiais ir smalsumą žadinančiais užsiėmimais; • integruoti IKT ir interaktyvias mokymo priemones; • taikyti pedagogines pertraukas, kad išlaikytų koncentraciją; • teikti nuoseklią ir aiškią grįžtamąją informaciją; • palaikyti palaikančią ir įtraukią klasės atmosferą. Rezultatai patvirtina, kad novatoriškos motyvacijos strategijos ne tik sumažina pasyvumą ir trukdantį elgesį, bet ir stiprina mokinių vidinę motyvaciją bei mokymosi rezultatus. Taigi mokytojai skatinami taikyti įvairius ir kūrybiškus metodus, siekiant skatinti aktyvų ir prasmingą mokymąsi pradinėje mokykloje.
Autorių teisės (c) 2025 Dovilė Jurelevičė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
VARTOTOJŲ ĮGALINIMAS KAIP VERTĖS BENDRAKŪROS STRATEGIJA NEVYRIAUSYBINĖSE ORGANIZACIJOSE
Straipsnyje nagrinėjama vartotojų įgalinimo samprata (angl. Consumer empowerment) kaip vertės bendrakūros kūrimo strategija nevyriausybinėse organizacijose (NVO). Šios organizacijos užima svarbią vietą šiuolaikinėje visuomenėje. Jos dažnai sprendžia socialinius, ekonominius ir aplinkosauginius iššūkius, kurių tiek valstybės institucijos, tiek privatus sektorius nepajėgia efektyviai įveikti. Dėl savo unikalios pozicijos NVO geba sutelkti bendruomenes, pasitelkti specializuotus gebėjimus ir inicijuoti pokyčius, turinčius ilgalaikį poveikį. NVO ypač prisideda sprendžiant problemas, kurioms būtini bendruomeniniai, į žmones orientuoti sprendimai. Autoriai pabrėžia, kad šių organizacijų vaidmuo tampa vis svarbesnis ten, kur kiti veikėjai nesugeba patenkinti visuomenės poreikių. Kadangi jų veikla grindžiama socialine misija ir orientacija į viešąjį gėrį, NVO tampa reikšmingais socialinių inovacijų ir pilietinės visuomenės stiprinimo varikliais. Nors vartotojų įgalinimas ir vertės bendrakūra plačiai aptarti mokslinėje literatūroje, plačiai naudojami versle, jų taikymas NVO sektoriuje tebėra fragmentiškas ir reikalaujantis gilesnio teorinio pagrindimo. Atsižvelgiant į tai, šiame straipsnyje siekiama išplėsti supratimą apie tai, kaip įgalinimas gali sustiprinti suinteresuotųjų grupių dalyvavimą, organizacijų skaidrumą, pasitikėjimą ir socialinės vertės kūrimą. Klasikiniai vartotojų įgalinimo tyrimai parodė, kad suteikdamos vartotojams daugiau galios priimti sprendimus ar prisidėti prie paslaugų kūrimo, organizacijos skatina didesnę motyvaciją ir lojalumą. Verslo kontekste įgalinti vartotojai tampa ne tik paslaugų gavėjais, bet ir inovacijų šaltiniais, aktyviai dalyvaujančiais vertės kūrimo procesuose. Ši logika palaipsniui perkelta ir į NVO sektorių, kuriame vartotojai (bendruomenių nariai, savanoriai, donorai, paslaugų gavėjai) gali prisidėti ne tik prie paslaugų formavimo, bet ir prie organizacijos misijos įgyvendinimo, socialinių problemų sprendimo ar inovacijų inicijavimo. Skaitmenizacija dar labiau sustiprino įgalinimo reikšmę. Skaitmeninės platformos, socialiniai tinklai ir dirbtinio intelekto sprendimai suteikia vartotojams naujų įsitraukimo galimybių, kurios leidžia greičiau keistis informacija, pateikti grįžtamąjį ryšį, dalyvauti konsultacijose ir daryti realią įtaką organizacijų sprendimams. Tokios priemonės didina skaidrumą ir tampa svarbiu komunikacijos tinklu, per kurį NVO gali stiprinti savo reputaciją, atskaitomybę ir bendruomenės pasitikėjimą. Remiantis atlikta literatūros analize, straipsnyje išskiriamos keturios vartotojų įgalinimo dimensijos, kurios turi ypatingą reikšmę NVO kontekste: informacinė, dalyvavimo, psichologinė ir technologinė. Informacinė dimensija pabrėžia, kad skaidri, suprantama ir prieinama informacija yra įgalinimo pagrindas. Tik informuoti vartotojai gali priimti pagrįstus sprendimus, kritiškai vertinti organizacijų veiklą ir aktyviai dalyvauti bendrakūroje. Dalyvavimo dimensija atskleidžia, kad įgalinimas yra ne vien paslaugų gavimas, bet ir galimybė dalyvauti kuriant sprendimus, paslaugas ar organizacijos strategijas. Dalyvavimas gali reikštis konsultacijomis, bendradarbiavimu, savanoryste ar įtraukimu į sprendimų priėmimo procesus. Psichologinė dimensija akcentuoja vidines vartotojo nuostatas, tokias kaip pasitikėjimas savimi, kompetencijos jausmas ir suvokiama įtaka. Vartotojai, jaučiantys, kad jų įsitraukimas yra prasmingas ir daro poveikį, linkę aktyviau bendradarbiauti, ilgiau išlikti lojalūs ir įsitraukę. Technologinė dimensija išryškina skaitmeninių įrankių gebėjimą išplėsti įgalinimo formas, leidžiančias NVO pasiekti platesnes auditorijas, rinkti įžvalgas realiu laiku ir kurti interaktyvias bendrakūros praktikas. Siekiant integruoti šias keturias dimensijas į nuoseklią vartotojų įgalinimo sistemą, straipsnyje remiamasi DART modeliu, apimančiu dialogą, prieigą, rizikos pasidalijimą ir skaidrumą. Dialogas leidžia kurti dvišalius ryšius, prieiga suteikia vartotojams reikiamą informaciją ir resursus, rizikos pasidalijimas stiprina partnerystę, o skaidrumas didina pasitikėjimą. Straipsnyje pasiūlyta konceptuali schema paaiškina, kaip DART modelis veikia kaip tarpinis mechanizmas, jungiantis keturias įgalinimo dimensijas su galutiniais rezultatais: didesniu suinteresuotųjų šalių pasitenkinimu, organizacijų inovatyvumu, stipresne bendruomenių sanglauda ir tvirtesne NVO reputacija. Apibendrinant, straipsnis atskleidžia, kad vartotojų įgalinimas NVO sektoriuje yra kompleksinis reiškinys, įgaunantis tiek vadybinį, tiek socialinį pobūdį. Vis dėlto literatūros analizė rodo akivaizdžią spragą tyrimų trukume, kurie sistemingai analizuotų, kaip skirtingos įgalinimo dimensijos veikia bendrakūros procesus NVO veikloje. Todėl būtini tolimesni tyrimai, siekiant suprasti specifinius NVO kontekstus, kuriuose įgalinimas gali labiausiai prisidėti prie socialinės vertės kūrimo ir tvarios organizacijų plėtros.
Autorių teisės (c) 2025 Saidas Rafijevas, Indrė Razbadauskaitė-Venskė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
MOKINIŲ MOTYVACIJOS IR ĮSITRAUKIMO RAIŠKA TAIKANT INTERAKTYVIAS SKAITMENINES PRIEMONES MATEMATIKOS PAMOKOSE
Tyrime nagrinėjama mokinių motyvacijos ir įsitraukimo į pradinio ugdymo matematikos ugdymą raiška naudojant interaktyvias skaitmenines priemones. Temos aktualumą pabrėžia didėjanti skaitmeninių technologijų integracija į ugdymo procesą, siekiant skatinti aktyvų mokinių dalyvavimą, gilinti matematinių sąvokų supratimą ir ugdyti esmines kompetencijas, kurios sudaro tolesnio mokymosi pagrindą. Matematika pradiniame ugdyme vaidina labai svarbų vaidmenį ugdant sąvokų supratimą, procedūrinį sklandumą, strateginio problemų sprendimo įgūdžius, loginį ir erdvinį mąstymą, gebėjimą perteikti matematines idėjas ir bendradarbiauti su bendraamžiais. Be to, ypač svarbu ugdyti teigiamą požiūrį į matematiką, leidžiantį mokiniams suvokti dalyko aktualumą ir pritaikomumą kasdieniame gyvenime. Skaitmeninės priemonės, tokios kaip „GeoGebra“, „Matific“, „ClassWise“, papildyta realybė (AR), virtuali realybė (VR) ir EDUKA platforma, padeda siekti šių tikslų skatindamos mokinių motyvaciją, įsitraukimą ir akademinius pasiekimus (Bertrand ir kt., 2024; Radović ir kt., 2018; Gulbinas ir Arkušauskaitė, 2015). Tyrimo problema grindžiama pastebėjimu, kad nors interaktyvūs skaitmeniniai įrankiai vis dažniau naudojami matematikos pamokose, empirinių duomenų apie jų poveikį mokinių motyvacijai ir įsitraukimui yra nedaug. Mokinių elgesys, aktyvumo lygis ir bendradarbiavimas priklauso nuo pamokos struktūros, pedagoginių metodų, klasės mikroklimato ir naudojamų įrankių pobūdžio, todėl analizė reikalinga autentiškuose ugdymo kontekstuose (Mula ir kt., 2025; Radišić ir Baucal, 2024). Tyrimo tikslas buvo išanalizuoti mokinių motyvaciją ir įsitraukimą matematikos pamokų metu, naudojant interaktyvius skaitmeninius įrankius. Tyrimo užduotys apėmė mokslinės literatūros peržiūrą, skaitmeninių įrankių integravimo privalumų ir iššūkių aprašymą bei stebėjimo duomenų analizę, siekiant nustatyti elgesio ir emocinės motyvacijos formas. Tyrime buvo taikyta kokybinė tyrimo metodologija, naudojant struktūrizuotą stebėjimą, siekiant sistemingai užfiksuoti mokinių įsitraukimą ir motyvaciją pamokose, kuriose naudojamos „GeoGebra“, „Matific“, „ClassWise“, AR/VR ir EDUKA. Duomenys buvo analizuojami naudojant kokybinę turinio analizę, siekiant nustatyti pagrindines temas ir interpretuoti išvadas (Kardelis, 2016). Stebėjimo protokolas buvo sutelktas į tris sritis: mokinių elgesį, emocinę raišką ir mokytojo veiklą. Maždaug 40 mokinių ir keturi mokytojai iš dviejų Lietuvos pradinių mokyklų dalyvavo aštuoniose matematikos pamokose, todėl buvo surinktas įvairus duomenų rinkinys, atspindintis skirtingus ugdymo kontekstus. Rezultatai parodė, kad mokinių įsitraukimas ir motyvacija yra glaudžiai susiję su interaktyvios priemonės tipu, žaidimo elementų įtraukimu ir pamokų veiklų struktūra. Pamokos, kuriose buvo naudojamos „Matific“, „GeoGebra“ arba „ClassWise“, skatino didesnį dėmesį, aktyvų dalyvavimą, bendradarbiavimą ir emocinį įsitraukimą. Žaidimo elementai, tokie kaip taškų rinkimas ir vizualiniai veiklos rodikliai, sustiprino išorinę motyvaciją, o „Matific“ žvaigždučių įvertinimai palaikė vidinę motyvaciją, skatindami mokinius siekti supratimo, viršijančio užduočių atlikimą (Noverianto ir Munahefi, 2023). Mažiau interaktyvūs įrankiai, tokie kaip EDUKA moduliai be žaidimo elementų, skatino mažesnį įsitraukimą ir mechaninį užduočių atlikimą. AR ir VR programos skatino smalsumą, erdvinį mąstymą ir vaizdinį supratimą, nors techniniai sunkumai kartais laikinai sumažindavo motyvaciją. Nepaisant to, bendra mokinių reakcija į AR/VR patirtį buvo teigiama, rodanti susidomėjimą ir norą kartoti veiklas (Bulut ir Borromeo Ferri, 2023; Cao, 2023). Išvados taip pat parodė, kad ilgalaikė motyvacija priklauso nuo pedagoginio konteksto – nuosekli mokytojo parama, struktūrizuotos pamokos, aiškūs tikslai ir aukštas interaktyvumo lygis sustiprina ne tik trumpalaikį įsitraukimą, bet ir ilgalaikį susidomėjimą matematika. Tyrimas pabrėžė, kad techniniai iššūkiai, įskaitant įrangos prieinamumą, sistemos gedimus ir platformos licencijavimą, gali laikinai trukdyti motyvacijai. Pedagoginis pasirengimas yra labai svarbus, nes net pažangios technologijos neduoda rezultatų be struktūrizuoto pamokų planavimo, žaidimų kūrimo ir mokytojo konsultavimo. Skaitmeniniai įrankiai yra veiksmingiausi, kai jie derinami su teigiamu klasės klimatu, socialiniu kontekstu ir įvairiomis pedagoginėmis strategijomis. Apibendrinant galima teigti, kad interaktyvūs skaitmeniniai įrankiai žymiai sustiprina mokinių motyvaciją, įsitraukimą, bendradarbiavimą ir gebėjimą vizualizuoti sudėtingus matematinius reiškinius. Tačiau jų veiksmingumas priklauso nuo mokytojų pasirengimo, technologinių kompetencijų, klasės mikroklimato ir tinkamo veiklų struktūrizavimo. Interaktyvių, žaidimo pagrindu sukurtų skaitmeninių išteklių integravimas su socialine ir pedagogine parama sudaro sąlygas prasmingam, veiksmingam ir tvariam mokymuisi pradinėse matematikos klasėse. Tyrime pabrėžiama, kad sėkmingas skaitmeninių įrankių diegimas gali palaikyti vidinę motyvaciją, skatinti nuolatinį mokymosi entuziazmą ir pagerinti akademinius rezultatus, kartu suteikiant mokytojams lankstumo diferencijuoti užduotis pagal individualius mokinių gebėjimus.
Autorių teisės (c) 2025 Milda Rubinė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
DIRBTINIS INTELEKTAS IR SKAIDRUMAS VIEŠUOSIUOSE PIRKIMUOSE: ĮRODYMAI IŠ ALBANIJOS IR PASAULINIŲ LYGIŲ
Viešieji pirkimai sunaudoja didelę viešųjų išlaidų dalį – apie trylika procentų BVP visose EBPO narėse – todėl daro didžiulę įtaką tam, kaip efektyviai vyriausybės teikia viešąsias gėrybes. Vis dėlto viešuosius pirkimus vis dar stabdo paslėpta informacija ir didelės stebėsenos išlaidos. Pareigūnai dažnai negali stebėti tiekėjų kokybės ar susitarimų, o įmonėms gali būti sunku suprasti vertinimo procedūras. Elektroninių viešųjų pirkimų platformos sumažino dokumentų skaičių, bet ne visada korupciją. Šiame tyrime klausiama, ar dirbtinis intelektas gali sumažinti šias informacijos spragas ir padaryti viešuosius pirkimus ne tik greitesnius, bet ir sąžiningesnius. Norint išnagrinėti šį klausimą, straipsnyje sukuriamas dirbtinio intelekto viešųjų pirkimų skaidrumo ir asimetrijos indeksas (AIPTI), pagrįstas informacijos asimetrija ir sandorių sąnaudų teorija. Sistema suskirsto rodiklius į keturis ramsčius – atskleidimą, konkurenciją, kainos ir kokybės santykį ir sąžiningumą – kurie kartu apibūdina viešųjų pirkimų sistemos informacinę sveikatą. Atskleidimo aspektas stebi, kaip išsamiai ir laiku vyriausybės skelbia sutarčių duomenis; konkurencija matuoja konkurso dalyvių įvairovę ir rinkos atvirumą; kainos ir kokybės santykis nagrinėja numatomų ir skirtų kainų atitikimą bei pakeitimų dažnumą; sąžiningumas atspindi, kaip efektyviai rizikos aptikimo algoritmai atskleidžia ir atgraso nuo sukčiavimo. Vienodas svoris išlaiko indekso pusiausvyrą, o galiojimo patikrinimai rodo stiprią koreliaciją su esamais skaidrumo matais, tokiais kaip VKI ir DI pasirengimo indeksas. Taikant šią sistemą Albanijai, Italijai, Graikijai, Juodkalnijai, Serbijai ir Šiaurės Makedonijai, matyti vidutinis teigiamas ryšys tarp DI pasirengimo ir sąžiningumo. Italija pirmauja su didesne AIPTI verte, po jos seka Graikija, o Albanija yra viduryje – skaitmeniniu požiūriu gerai aprūpinta, tačiau instituciškai suvaržyta. Aukštas jos e. valdžios indeksas (0,80) rodo tvirtą infrastruktūrą, tačiau korupcijos suvokimo balas (42/100) rodo, kad technologijos dar nepasiekė didesnio pasitikėjimo. Šis modelis rodo, kad DI gali pagerinti valdymo kokybę tik tada, kai įstatymai, priežiūra ir pilietinis įsitraukimas neatsilieka. Tarptautinė patirtis pagilina šią įžvalgą. Korėjos KONEPS sistema integruoja viešuosius pirkimus nuo pradžios iki pabaigos ir dabar naudoja DI prognozavimui; Čilės „ChileCompra“ susieja algoritmus su etikos ir DI standartais; Brazilijos „Alice“ sutrumpina audito laiką nuo mėnesių iki dienų; o Italijos ANAC analitika sutaupo milijardus per ankstyvą aptikimą. Kiekvienas pavyzdys patvirtina, kad sėkmė kyla iš standartizuotų duomenų ir institucinės drausmės, o ne vien dėl algoritmų buvimo. Ir atvirkščiai, atvejai be skaidraus valdymo rizikuoja automatizavimą paversti naujo tipo neskaidrumu. Albanijai pamoka yra dvejopa. Skaitmeninis pagrindas egzistuoja, o tokios iniciatyvos kaip „Diella“ – virtualus viešųjų pirkimų ministras – rodo ambicijas. Lieka tik lėtesnis teisinio įtvirtinimo ir įgūdžių ugdymo darbas. Agentūrų sąveikumo stiprinimas, algoritminio paaiškinamumo užtikrinimas ir duomenų rinkinių atvėrimas pilietinei kontrolei nulems, ar dirbtinis intelektas iš tikrųjų pagerins sąžiningumą, ar tik sukurs procedūrinį naujoviškumą. AIPTI siūlo diagnostinį kelią, kaip objektyviai stebėti šią pažangą. Apibendrinant, tyrimas rodo, kad dirbtinis intelektas turi potencialą paversti duomenų gausą viešąja verte. Tikrasis jo pažadas slypi ne pareigūnų pakeitime, o jų padėjime – pažeidimų žymėjime, prognozių gerinime ir atskaitomybės skatinime. Kai dirbtinis intelektas grindžiamas etine priežiūra ir žmonių patirtimi, jis tampa gero valdymo partneriu, o ne juodąja sprendimų dėže. Šalims, kurios susiduria su skaitmeninės transformacijos ir institucinių reformų sankirta, šis požiūris suteikia pamatuotą, įrodymais pagrįstą kelią link skaidresnių, efektyvesnių ir patikimesnių viešųjų išlaidų.
Autorių teisės (c) 2025 Mikel Qafa https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
DARNAUS VYSTYMOSI TIKSLŲ INTEGRAVIMAS MENO PEDAGOGŲ VEIKLOJE: NUO POŽIŪRIO IKI ĮGYVENDINIMO
Jungtinių Tautų tvaraus vystymosi tikslų (TVT) integravimas į švietimą tapo pasauliniu prioritetu, tačiau empiriniai tyrimai apie jų įgyvendinimą menų švietime vis dar yra reti. Nors tiek tarptautiniai, tiek Lietuvos politikos dokumentai pabrėžia kultūros ir menų vaidmenį skatinant tvarų vystymąsi, mažai žinoma apie tai, kaip menų pedagogai suvokia ir taiko TVT temas savo kasdienėje praktikoje. Šiame tyrime šis trūkumas sprendžiamas nagrinėjant meno pedagogų požiūrį, praktiką ir suvokiamas kompetencijas, remiantis kiekybiniu 164 respondentų, atstovaujančių muzikos, vaizduojamojo meno ir kitų meno sričių, tyrimu. Teorinėje dalyje pabrėžiamas tvaraus vystymosi, kultūros politikos ir meno švietimo sąryšis. Pasaulinės strategijos, tokios kaip Europos žaliasis susitarimas ir UNESCO kultūros ir meno švietimo sistema, pabrėžia meninės praktikos transformacinį potencialą tvarumui, o Lietuvos nacionaliniai dokumentai akcentuoja tvarumo kompetencijų integravimą į visus švietimo sektorius. Pedagoginės paradigmos, tokios kaip ekopedagogika, menais grindžiamas aplinkosaugos švietimas ir STREAM/STEAM koncepcija, pateikia pagrindimą, kodėl kūrybinę praktiką reikia susieti su ekologiniais, socialiniais ir etiniais tvarumo aspektais. Empiriniai duomenys rodo, kad tvaraus vystymosi temos yra integruotos į visas meno sritis, nors ir skirtingais akcentais. Dažniausiai minėti tikslai buvo TVT 3 (Gera sveikata ir gerovė), TVT 12 (Atsakingas vartojimas ir gamyba), TVT 4 (Kokybiškas švietimas), TVT 16 (Taika, teisingumas ir stiprios institucijos) ir TVT 6 (Švarus vanduo ir sanitarija). Muzikos pedagogai savo praktiką linkę sieti su sveikata, gerove ir socialiniu įsitraukimu, atspindėdami emocinį ir bendruomenės stiprinimo pobūdį muzikos. Vizualiojo meno ir keramikos pedagogai akcentuoja ekologinį sąmoningumą, atsakingą medžiagų naudojimą ir aplinkosaugos klausimus, o kitų sričių, pvz., teatro, šokio ir medijų meno, pedagogai derina abu požiūrius tarpdisciplininiuose projektuose. Paklausti apie menines priemones, naudojamas integruoti tvarumo temas, pedagogai dažniausiai minėjo judesį, dinamiką, simbolius, metaforas ir ritmą. Šios meninės priemonės iliustruoja menų potencialą perteikti abstrakčias idėjas ir sukelti emocinį įsitraukimą. Vizualinės ir kompozicinės priemonės, tokios kaip erdvė, struktūra ir spalva, taip pat buvo plačiai naudojamos, ypač vizualiojo meno pedagogų. Šie rezultatai pabrėžia, kad tvarumo integravimas per meną yra glaudžiai susijęs su kiekvienos disciplinos specifine išraiškos logika. Pedagogų savęs vertinimas dėl žinių, susijusių su tvaria plėtra, buvo daugiausia vidutinis arba aukštas, dauguma vertino save nuo trijų iki keturių balų penkiabalėje skalėje. Tik nedidelė grupė (6,8 %) laikė save ekspertais, o pastebima mažuma jautėsi nepakankamai pasirengusi. Tai rodo platų sąmoningumo pagrindą, bet taip pat aiškų poreikį stiprinti praktines kompetencijas. Pagrindiniai nustatyti profesinio tobulėjimo prioritetai buvo žiniasklaidos ir meninių įgūdžių stiprinimas, projektinio ir tarpdisciplininio mokymo plėtojimas bei pedagoginių metodų, susijusių su tvarumo temomis, tobulinimas. Tuo pačiu metu pedagogai susiduria su dideliais iššūkiais. Dažniausiai minimi sunkumai yra žinių ir praktinių kompetencijų trūkumas bei ribotas finansavimas tvarumo projektams. Šie iššūkiai yra tiesiogiai susiję su pedagogų prašymais dėl metodinės pagalbos, institucinio bendradarbiavimo ir finansinių išteklių, kurie buvo įvardyti kaip neatidėliotini poreikiai. Tokie rezultatai rodo, kad sisteminė metodologinė, institucinė ir finansinė parama yra labai svarbi tvaraus integravimo į menų ugdymą srityje. Kokybiniai atsakymai dar labiau pabrėžia pedagogų supratimą apie savo unikalią vaidmenį ugdant vertybes, kritinį mąstymą, empatiją ir socialinę atsakomybę. Daugelis dalyvių pabrėžė menų gebėjimą padaryti tvarumo temas prieinamas, patirtines ir asmeniškai reikšmingas per kūrybinį tyrinėjimą. Tačiau jie taip pat pabrėžė, kad be sisteminės paramos tokios iniciatyvos gali likti fragmentiškos ir trumpalaikės. Apibendrinant, šis tyrimas rodo, kad Lietuvos meno pedagogai save laiko aktyviais tvarumo ugdymo veikėjais, jau dabar įvairiomis meninėmis priemonėmis gvildenančiais tvaraus vystymosi temas. Jų praktika atspindi jų disciplinų logiką, tačiau jie turi bendrų poreikių profesinio tobulėjimo, išteklių ir institucinės paramos srityse. Norint užpildyti atotrūkį tarp politikos siekių ir klasės realybės, reikalingi tiksliniai mokymai, stabilūs finansavimo mechanizmai ir stipresni partnerystės ryšiai su kultūros ir pilietinės visuomenės organizacijomis. Šie rezultatai žymi platesnio mokslinių tyrimų darbotvarkės pradinį etapą ir sudaro pagrindą būsimiems ilgalaikiams tyrimams apie tarpusavio sąveiką.
Autorių teisės (c) 2025 Lina Pudžiuvelytė-Plienienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
TREJŲ–KETVERIŲ METŲ AMŽIAUS VAIKO, TURINČIO ASD SUTRIKIMĄ, NEMALONIŲ EMOCIJŲ VALDYMAS DAILINĖJE VEIKLOJE
Autizmo spektro sutrikimas yra sudėtingas raidos sutrikimas, turintis įtakos socialinei sąveikai, bendravimui ir elgesiui. Pastaraisiais metais visame pasaulyje stebimas nuolatinis autizmo spektro sutrikimo atvejų augimas, todėl vis daugiau vaikų, turinčių šį sutrikimą, įtraukiama į bendrojo ugdymo programas. Lietuvos Respublikos švietimo politika suteikia galimybių specialiųjų ugdymosi poreikių turintiems vaikams lankyti ikimokyklinio ugdymo įstaigas arčiau namų, todėl pedagogams tenka vis didesnė atsakomybė užtikrinti įtraukųjį ugdymą ir taikyti veiksmingus metodus. Dirbti su trejų–ketverių metų vaikais, turinčiais autizmo spektro sutrikimą, yra ypač sudėtinga, nes šiame amžiuje formuojasi pagrindiniai emociniai ir socialiniai įgūdžiai, o sunkumai reiškiant emocijas dažnai pasireiškia nerimu, baime ar pykčiu. Siekiant padėti šiems vaikams, itin svarbu sukurti struktūrizuotą, vizualiai aiškią ir nuspėjamą aplinką, kuri mažintų įtampą ir padėtų valdyti nemalonių emocijų raišką. Tyrime nagrinėjama, kaip meninė veikla gali tapti veiksmingu metodu emocijų reguliavimui stiprinti. Meninė veikla leidžia vaikams neverbaliai išreikšti savo jausmus, patirti sėkmės jausmą ir nusiraminti per spalvų, formų ir judesių sąveiką. Kūrymo procesas skatina savireguliaciją, mažina nerimą ir frustraciją, todėl gali būti itin svarbi emocinės gerovės ugdymo dalis. Tyrimo problema grindžiama tuo, kad vaikai, turintys autizmo spektro sutrikimą, dažnai patiria stiprias nemalonias emocijas, kurios apsunkina jų ugdymąsi, bendravimą ir dalyvavimą grupinėje veikloje. Šios emocijos ypač ryškios ankstyvajame amžiuje, kai emociniai gebėjimai dar tik formuojasi. Tyrime keliama problema, kad struktūrizuoto ugdymo principai ir vizualizacijos priemonės meninėje veikloje gali padėti vaikams valdyti nemalonių emocijų raišką, stiprinti savireguliaciją ir skatinti teigiamą emocinį atsaką. Tyrimo objektas – trejų–ketverių metų vaikas, turintis autizmo spektro sutrikimą, nemalonių emocijų raiška ir jų valdymo metodai meninės veiklos metu. Tyrimo tikslas – ištirti vaiko, turinčio autizmo spektro sutrikimą, patiriamų emocijų raišką ir nustatyti veiksmingus jų valdymo metodus. Tyrimo uždaviniai: 1. Nemalonių emocijų raiškos ypatybių analizė – teorinis pagrindimas. 2. Meninės veiklos įtakos nemalonių emocijų valdymui pagrindimas. 3. Struktūrizuoto ugdymo ir vizualinių metodų taikymo poveikio emocinei savireguliacijai nustatymas. Tyrimo metodai apima mokslinės literatūros analizę, stebėjimą, internetinę apklausą ir kokybinių bei kiekybinių duomenų analizę. Šie metodai leido išsamiai įvertinti, kaip pedagogai taiko meninę veiklą vaikų emocijoms reguliuoti ir kokios priemonės yra veiksmingiausios. Tikimasi, kad tyrimo rezultatai prisidės prie įtraukiojo ugdymo kokybės gerinimo ir suteiks praktinių įžvalgų pedagogams, dirbantiems su vaikais, turinčiais autizmo spektro sutrikimą. Apibendrinant galima teigti, kad meninė veikla, paremta struktūrizuoto ugdymo ir vaizdinių priemonių principais, yra svarbi priemonė, padedanti vaikams, turintiems autizmo spektro sutrikimą, valdyti nemalonias emocijas ir stiprinti emocinę savireguliaciją. Tai ne tik gerina vaikų emocinę savijautą, bet ir prisideda prie sėkmingesnio įtraukimo į ugdymo procesą bei visapusiško asmenybės ugdymo.
Autorių teisės (c) 2025 Inga Šaulitiene https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ĮTRAUKIOJO UGDYMO ĮGYVENDINIMO GALIMYBĖS IKIMOKYKLINIO UGDYMO ĮSTAIGOJE: TĖVŲ PATIRTYS
Įtraukusis ugdymas šiandien yra plačiai vartojama sąvoka, reiškianti vaikų, turinčių negalią ar sutrikimų, įtraukimą į bendrą socializacijos ir ugdymosi procesą. Ši koncepcija atsirado kartu su švietimo reforma, kurios dalis – užtikrinti įtraukųjį ugdymą, grindžiamą lygybės ir nediskriminavimo principais. Įtraukusis ugdymas laikomas nuolat kintančiu procesu, orientuotu į ugdymo prieinamumą, kokybės gerinimą ir individualų vaiko poreikių atitikimą. Nors tema yra aktuali ir intensyviai tiriama, ypač pastarąjį dešimtmetį, tyrimų apie tėvų patirtis įtraukiojo ugdymo kontekste yra nedaug. Pateiktame tyrime siekta atskleisti tėvų patirtis, susijusias su įtraukiojo ugdymo įgyvendinimu ikimokyklinėse įstaigose, pasitelkiant teorinę literatūros analizę bei empirinį pusiau struktūruotą interviu metodą ir kokybinę turinio analizę. Tyrimo rezultatai parodė, kad tėvų patirtys yra įvairios, tačiau įtraukusis ugdymas teigiamai veikia vaikų, turinčių specialiųjų ugdymosi poreikių (SUP), ugdymosi procesus. Sėkmingai įtraukčiai būtinas nuolatinis tėvų, pedagogų ir kitų specialistų bendradarbiavimas. Tyrimas taip pat išryškino pagrindinius iššūkius: pedagogų pasirengimo darbui su vaikais, turinčiais SUP, stiprinimą; tėvų aktyvesnį įsitraukimą į ugdymo procesą; ugdymo sąlygų pritaikymą individualiems vaikų poreikiams; bei papildomų konsultacijų ir pagalbos teikimą tėvams.
Autorių teisės (c) 2025 Roberta Vaičienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
PATYČIŲ PROBLEMA IR JOS MAŽINIMO GALIMYBĖS PRIEŠMOKYKLINIAME AMŽIUJE
Problemos identifikavimas ir straipsnio aktualumas. Vis daugiau mokslinių įrodymų patvirtina, kad patyčios prasideda ikimokykliniame amžiuje (Swit, Blakely-McClure ir Kamper-DeMarco, 2023). Remiantis Pasaulio sveikatos organizacijos duomenimis (2020), Lietuvos moksleiviai patiria daugiausia patyčių, palyginti su kitomis Europos šalimis. Ilgalaikės patyčios yra viena iš svarbiausių tyrėjų nagrinėjamų temų, kai kalbame apie mokyklinio amžiaus vaikus, tačiau patyčios atsiranda daug anksčiau, todėl vis labiau reikia kalbėti apie šią problemą jaunesniame ikimokykliniame amžiuje (Bistrong, Bradshaw, Morin ir Saracho, 2016). Todėl iškyla probleminis klausimas – kaip patyčių apraiškos pasireiškia ikimokyklinio amžiaus vaikams ir kokios yra galimybės mažinti patyčias? Darbo tikslas. Nustatyti patyčių problemą ir jos mažinimo galimybes ikimokykliniame amžiuje. Darbo uždaviniai (įvade apibrėžti uždaviniai perrašyti): teoriškai pagrįsti patyčių problemą ikimokykliniame amžiuje. Atlikti empirinį tyrimą, siekiant nustatyti pedagogų požiūrį į patyčių problemą ir jos mažinimo galimybes. Darbo projekto metodai. Mokslinės literatūros analizė, interviu (žodinis), duomenų apdorojimo metodai – apibendrinimas ir turinio analizė. Tyrimo organizavimas – siekiant atskleisti patyčių problemą ir jos mažinimo galimybes ikimokykliniame amžiuje Kauno lopšelyje-darželyje „X“, 2025 m. kovo–balandžio mėn. buvo atliktas užsakomasis tyrimas. Švietimo įstaiga, suprasdama patyčių problemos aktualumą ir siekdama rasti problemos mažinimo galimybių savo organizacijoje, užsakė tyrėjams atlikti šį tyrimą, kuriuo siekiama įvertinti ugdymo kokybę, veiksmingų ugdymo aplinkų kūrimą, sėkmingą tėvų ir pedagogų bendradarbiavimą bei įtraukiojo ugdymo įgyvendinimo efektyvumą. Tyrimo imtis – 15 ikimokyklinio ir priešmokyklinio ugdymo pedagogų, dirbančių lopšelyje-darželyje „X“, buvo apklausti gyvų susitikimų metu. Tyrime buvo taikyta tikslinė (kriterinė) atranka, nes dalyviai buvo atrinkti pagal tyrimo tikslui svarbius kriterijus – profesinę patirtį ir tiesioginį darbą su ikimokyklinio amžiaus vaikais. Tyrimo rezultatai atskleidė: Patyčių raiška. Patyčių elgesys pradeda reikštis ikimokykliniame amžiuje, o vėliau – ikimokykliniame amžiuje – sustiprėja. Informantai pastebi patyčių apraiškas grupėse, kuriose dirba. Pedagogai patyčias supranta kaip erzinimą, muštynes, pravardžiavimą ir atsiribojimą nuo žaidimų. Patyčių priežastys. Pedagogų nuomone, patyčių elgesys yra išmokstamas, jo raiškai daugiausia įtakos turi šeima ir aplinka, kurioje vaikas auga. Didesnė dalis pedagogų patyčių elgesį priskiria berniukams, tačiau likusieji mano, kad lytis nevaidina vaidmens. Vaiko elgesys gali informuoti pedagogus, kad vaikas gali būti potencialus patyčių iniciatorius. Patyčių pasekmės. Patyčios sukelia pasekmes visiems jų dalyviams. Pasekmės gali pasireikšti ilgalaikėje ir trumpalaikėje perspektyvoje, yra psichologinės, socialinės ir mišrios. Patyčios daro didžiausią žalą vaiko savigarbai, vaikas, patyręs patyčias, gali nenorėti eiti į mokyklą, gali jausti baimę bendraudamas. Patyčių prevencija. Patyčių prevencija turėtų būti vykdoma nuo 4–5 metų amžiaus, kai vaikai pradeda suprasti šį reiškinį. Siekiant užkirsti kelią patyčioms, verta rinktis veiksmingas patyčių prevencijos programas. Pedagogai nurodė, kad jų ugdymo įstaigoje vykdoma programa „Zippo draugai“ bei projektai „Savaitė be patyčių“ ir „Mes su tavimi esame draugai“.
Autorių teisės (c) 2025 Algimantas Bagdonas, Aurėja Šarkauskaitė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
IŠŠŪKIAI IR GALIMYBĖS DIRBTINIO INTELEKTO ĮGYVENDINIMUI TURIZME: ETINĖ IR TECHNOLOGINĖ PERSPEKTYVOS
Greitas dirbtinio intelekto (DI) technologijų integravimas į turizmo pramonę sukėlė keliautojų entuziazmą ir nerimą. Šiame tyrime nagrinėjamas dvigubas DI vaidmuo turizme, jo potencialas pagerinti turistų patirtį ir etinės dilemos, susijusios su jo įgyvendinimu. Tyrimo problema apima klausimus, kaip DI valdomos personalizuotos paslaugos veikia turistų pasitenkinimą, etinius duomenų privatumo aspektus ir keliautojų iššūkių bei galimybių suvokimą. Pagrindinis šio tyrimo tikslas – ištirti DI poveikį turizmo patirčiai, sutelkiant dėmesį į tris pagrindines sritis: (1) turistų pasitenkinimo didinimą per DI valdomas personalizuotas paslaugas, (2) etines dilemmas, kylančias dėl duomenų privatumo problemų, ir (3) keliautojų suvokimą apie iššūkius ir galimybes, susijusias su DI įgyvendinimu turizmo sektoriuje. Norint pasiekti šiuos tikslus, buvo taikoma kiekybinė tyrimo metodologija, naudojant internetinę anketinę turistų apklausą, kurie savo kelionių metu naudojosi DI paslaugomis. Tyrimas, atliktas su 142 dalyviais, apklaustais Albanijoje 2024 metų liepos ir rugpjūčio mėnesiais, orientuojasi į turistų suvokimą apie DI valdomų paslaugų privalumus ir rizikas, ypatingą dėmesį skiriant personalizavimui, privatumui ir technologiniams barjerams, ribojantiems DI plėtrą. Duomenų analizė buvo atlikta naudojant JASP versiją 0.19.1.0, kuri suteikia tvirtas statistines galimybes hipotezių tikrinimui. Naudojant 95 % pasitikėjimo intervalą, buvo nustatyta rezultatų reikšmingumas, užtikrinant griežtą kintamųjų ryšių tyrimą. Pagrindiniai rezultatai rodo, kad DI valdomos personalizuotos paslaugos žymiai pagerina turistų pasitenkinimą ir bendrą kelionių patirtį. Turistai išreiškė pageidavimą gauti paslaugas, pritaikytas jų individualiems poreikiams, rodančius, kad DI integracija padidina klientų lojalumą ir teigiamas kelionių patirtis. Priešingai, tyrimas identifikavo svarbias etines dilemas ir duomenų privatumo problemas, susijusias su DI technologijomis turizme. Dauguma respondentų išreiškė nerimą dėl asmens duomenų rinkimo ir naudojimo, pabrėždami skaidrių duomenų praktikų ir etinių aspektų poreikį diegiant DI sprendimus. Be to, keliautojai suvokia tiek iššūkius, tiek galimybes, kurias DI teikia turizmo pramonėje. Nors technologinis pasirengimas yra svarbus klausimas, daugelis turistų pripažįsta DI potencialą supaprastinti procesus ir pagerinti jų bendrą kelionių patirtį. Iš įmonių tikimasi, kad jos prisiims etinę atsakomybę diegiant DI technologijas, užtikrindamos pusiausvyrą tarp inovacijų ir vartotojų apsaugos. Rezultatai rodo silpną ryšį tarp duomenų privatumo ir DI algoritmų skaidrumo problemų bei keliautojų pasitikėjimo DI paslaugomis (ρ = 0.224, p = 0.007). Nors šie veiksniai yra svarbūs, jie gali nebūti pagrindiniai pasitikėjimo skatinimo veiksniai; suvokiamas naudingumas ir ankstesnė patirtis su DI taip pat žymiai veikia keliautojų norą priimti DI paslaugas. Išvados, gautos iš šio tyrimo, pabrėžia technologinės pažangos ir etinių svarstymų pusiausvyros svarbą turizmo pramonėje. Norint spręsti identifikuotas problemas, turizmo sektorius turi prioritetą teikti skaidrumui DI algoritmuose ir tvirtoms duomenų privatumo priemonėms. Politikai ir organizacijos turėtų įgyvendinti aiškias privatumo politikos nuostatas ir sukurti aiškias DI sistemas, kad padidintų keliautojų pasitikėjimą DI taikomosiomis programomis. Šios studijos įžvalgos tarnauja kaip pagrindas būsimam tyrimui, siekiant skatinti atsakingą DI priėmimą, prioritetą teikiant tiek inovacijoms, tiek vartotojų pasitikėjimui. Būsimi tyrimai galėtų išplėsti apimtį, apimant platesnį turizmo kontekstų spektrą ir taikant ilgalaikes metodologijas. Tai ne tik praturtintų turistų požiūrio apie DI supratimą, bet ir sustiprintų dabartinių rezultatų bendrąjį galiojimą, prisidedant prie vis didėjančio DI įgyvendinimo literatūros turizme. Tyrimas pabrėžia skaidrios DI valdymo ir turizmo specialistų kvalifikacijos kėlimo poreikį, kad būtų užtikrinta etinė ir veiksminga DI technologijų naudojimas, kas tampa vis aktualesniu šiandienos greitai besikeičiančioje skaitmeninėje aplinkoje.
Autorių teisės (c) 2024 Anxhela Ferhataj, Fatmir Memaj https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ŠIUOLAIKINIŲ TECHNOLOGIJŲ ĮTAKA LANKYTINŲ VIETOVIŲ TURISTINIAM PATRAUKLUMUI
Inovacijoms imlių vartotojų kuriami paklausos pokyčiai lemia ir atitinkamas turizmo sektoriaus transformacijas. Sparti technologijų pažanga ir didėjantis technologinių sprendimų prieinamumas tiek turizmo verslo atstovams, tiek keliautojams didina turizmo sektoriaus inovatyvumą. Šiuolaikinės technologijos suteikia vartotojui daugiau pasirinkimo galimybių, o paslaugų teikėjai gali operatyviau dalintis naujais pasiūlymais, tuo skatindami potencialių lankytojų susidomėjimą ir prisidėdami prie lankytinos vietovės patrauklumo stiprinimo. Tyrimo tikslas – įvertinti, kokią įtaką šiuolaikinės technologijos daro lankytinos vietovės turistiniam patrauklumui. Tyrimo metodai: mokslinės literatūros sisteminė kritinė analizė, apklausa raštu, tyrimo rezultatų sisteminė lyginamoji analizė. Mokslinėje literatūroje lankytinos vietovės turistinis patrauklumas apibrėžiamas kaip lankytinos vietovės gebėjimas teikti socialines, fizines ir ekonomines naudos formas ir pasitenkinimą turistui, išskiriant tris pagrindines lankytinos vietovės turistinį patrauklumą formuojančias dedamąsias: gamtinę aplinką, socialinę aplinką ir infrastruktūrą. Šiuolaikinių technologijų taikymas, kuriant lankytinos vietovės turistinį patrauklumą, daugiausia siejamas su virtualių bendruomenių kūrimo ir turizmo pasiūlos suasmeninimu. Virtualios bendruomenės leidžia žmonėms bendrauti, gaunant informaciją ir ja dalinantis. Inovatyvių technologijų diegimas padeda turizmo paslaugų teikėjams išanalizuoti turistų pirkimo modelius, profilius ir pageidavimus ir pasiūlyti vartotojui individualizuotas paslaugas, atitinkančias vartotojo lūkesčius. Atlikus turistų iš Lietuvos ir užsienio apklausą, nustatyta, kad turistai iš užsienio vertina šiuolaikines technologijas kaip idėjų, ką aplankyti, šaltinį ir patogesnę paslaugų užsakymo galimybę, o turistai iš Lietuvos pažymi komunikacinę šiuolaikinių technologijų naudą. Tiek turistai iš Lietuvos, tiek turistai iš užsienio sutinka su tuo, kad šiuolaikinių technologijų taikymas turi reikšmingos įtakos lankytinos vietovės turistiniam patrauklumui, daugiausia šiuolaikinių technologijų naudos įžvelgia trumpinant informacijos paieškos laiką.
Autorių teisės (c) 2024 Daiva Labanauskaitė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
SENSORINIS MARKETINGAS: VIZUALINIŲ STIMULŲ ĮTAKA PIRKIMO KETINIMUI INTERNETU
Šis straipsnis nagrinėja sensorinio marketingo svarbą ir vizualinių dirgiklių poveikį vartotojų pirkimo ketinimams internetinės prekybos kontekste. Sensorinis marketingas apibrėžiamas kaip strategija, įtraukianti vieną ar kelis pojūčius – regą, klausą, kvapą, skonį ir lytėjimą – siekiant paveikti vartotojų sprendimus ir elgseną. Tačiau internetinėje prekyboje, kur vartotojai negali fiziškai patirti produkto, rega tampa pagrindiniu pojūčiu, leidžiančių įvertinti produkto savybes ir sumažinti neapibrėžtumą. Vizualiniai dirgikliai, tokie kaip aukštos kokybės, informatyvūs, estetiškai patrauklūs ir socialinį ryšį perteikiantys produktų vaizdai, yra itin svarbūs vartotojų įsitraukimui ir pirkimo sprendimams. Straipsnyje pabrėžiama, kad emocinis įsitraukimas, estetinė produkto vaizdų patrauklumas ir jų gebėjimas sukurti socialinio artumo pojūtį yra pagrindiniai veiksniai, skatinantys teigiamą vartotojų elgseną. Produktų vaizdai, kurie kelia teigiamas emocijas, skatina ne tik impulsyvų pirkimą, bet ir formuoja lojalumą prekės ženklui. Estetiškai patrauklūs, profesionaliai pateikti vaizdai didina produkto suvokimą kaip kokybiško, o tai tiesiogiai veikia vartotojų sprendimų priėmimą. Be to, socialinio artumo aspektas, sukurtas įtraukiant produktų naudojimo kontekstus ar modelius, leidžia vartotojams geriau įsivaizduoti, kaip produktas pritaikomas jų gyvenime, o tai didina pirkimo ketinimus. Straipsnyje remiamasi Stimulo-Organizmo-Reakcijos (SOR) modeliu bei mentalinio vaizdavimo teorija, kurios padeda atskleisti, kaip vizualiniai dirgikliai per emocinius atsakus formuoja vartotojų elgesį. Išvadose pabrėžiama, kad strateginis vizualinės prezentacijos naudojimas yra esminis veiksnys internetinėje prekyboje, leidžiantis gerinti vartotojų pasitenkinimą, skatinti spontanišką pirkimą ir stiprinti emocinį ryšį su prekės ženklu.
Autorių teisės (c) 2024 Saidas Rafijevas, Indrė Razbadauskaitė-Venskė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
SAVANORIŠKOS VEIKLOS ESMĖ, NAUDA IR MOTYVAI: TEORINĖ APŽVALGA
Jau kelis dešimtmečius tarptautiniuose ir nacionaliniuose dokumentuose bei mokslininkų ataskaitose pabrėžiama savanoriškos veiklos svarba. Tyrėjai teigiamai vertina vyriausybės dėmesį savanoriškos veiklos skatinimui ir palengvinimui, tačiau taip pat pastebi sunkumus, kylančius paverčiant dokumentus praktika. Todėl straipsnyje siekiama teoriškai išanalizuoti savanorystės esmę, naudą ir motyvus. Tikslams pasiekti pasitelkta dokumentų ir mokslinės literatūros analizė. Analizė rodo, kad apibūdindami savanorystę autoriai dažniausiai vartoja sąvokas veikla, visuomenė, laikas, savanoris, socialinis, laisvas, žmogus, visuomenė, nauda, savanoris, draugas, darbas, amžius ir kt. Literatūros analizė atskleidė šiuos savanoriškos veiklos bruožus: ji yra nemokama ir neprivaloma; gali būti organizuota ir neformali; tai veikla, kuriai reikalingi ištekliai; ji yra naudinga ir priklauso nuo motyvatorių veiksmingumo. Savanoriška veikla sujungia asmeninę naudą ir poveikį visuomenei, skatina bendradarbiavimą, socialinę įtrauktį ir atsparumą, kartu didindama asmeninę gerovę. Jauniems žmonėms ji suteikia galimybę tobulinti įgūdžius, ieškoti karjeros galimybių ir įgalinti save, aktyviai prisidedant prie prasmingų tikslų. Vyresnio amžiaus žmonėms ji suteikia tikslą, ryšį ir galimybę dalytis savo patirtimi, stiprina fizinę ir psichinę sveikatą ir kartu padeda kovoti su vienatve.
Autorių teisės (c) 2024 Ilvija Pikturnaitė, Jurgita Paužuolienė, Saidas Rafijevas https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ŠVIETIMO POLITIKA IR ŽINIOMIS GRINDŽIAMA EKONOMIKA: GRUZIJOS ATVEJIS
Gruzija palaipsniui pereina prie žinių ekonomikos (ŽE). Šiame tyrime nagrinėjamas ryšys tarp vyriausybės išlaidų švietimui ir mokinių skaičiaus Gruzijoje, daugiausia dėmesio skiriant šalyje vykdomoms švietimo reformoms. Tyrimu siekiama įvertinti, kokiu mastu padidėjusios valstybės investicijos į švietimą paveikė stojančiųjų į tris švietimo lygius (pradinį, vidurinį ir aukštąjį) rodiklius. Kadangi trūksta istorinių ir netikslių statistinių duomenų nuo 1990 m. iki 2006 m., atliekama longitudinė duomenų analizė nuo 2006 m. iki šių dienų, ypatingą dėmesį skiriant dviem skirtingiems laikotarpiams: 2006-2016 m. ir 2016 m. - dabartis, taip pat svarbu pažymėti, kad Gruzija 2005 m. prisijungė prie Bolonijos proceso ir įsteigė EHEA (Europos aukštojo mokslo erdvę). Metodologiškai regresinė analizė naudojama siekiant kiekybiškai įvertinti švietimo išlaidų poveikį stojančiųjų skaičiui, kontroliuojant kitus socialinius ir ekonominius kintamuosius. Išvados atskleidžia teigiamą, nors ir pavėluotą, koreliaciją tarp švietimo išlaidų ir stojančiųjų skaičiaus didėjimo, o reikšmingiausias pagerėjimas pastebėtas laikotarpiu po 2016 m., kuris sutapo su intensyvesnėmis reformų pastangomis ir vyriausybės prioriteto teikimu švietimui. Vis dėlto tyrime pripažįstama, kad jis gali nevisiškai atspindėti tikrąją priėmimo į mokyklas rodiklių priklausomybę nuo išlaidų, nes neįtraukti kiti įtakingi veiksniai, pavyzdžiui, demografiniai pokyčiai ir ekonominės sąlygos. Nepaisant šių trūkumų, analizė iš dalies, tačiau iš esmės paaiškina pagrindinį ryšį tarp vyriausybės išlaidų ir mokinių skaičiaus.
Autorių teisės (c) 2024 Natia Zedginidze-Jishkariani, Shalva Gachechiladze https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
SAVIREALIZACIJOS GALIMYBĖS KARJEROJE IR JŲ SĄSAJOS: SVEIKATOS PRIEŽIŪROS SPECIALISTŲ PATIRTYS
Straipsnyje analizuojamos sveikatos priežiūros specialistų patirtys apie savirealizacijos ir karjeros galimybes, pagrindžiant jų tarpusavio sąsajas. Kokybinio tyrimo esminių radinių analizė atskleidė, kad: sveikatos priežiūros specialistų savirealizacijos karjeroje patirtis yra įvairi, sąlygojama jų kompetencijų, tikslų, norų, galimybių, sudaromų sąlygų, gebėjimų pažinti save ir karjeros galimybes, pačiam priimti karjeros sprendimus, planuoti ir realizuoti karjerą, prisiimant atsakomybę už asmeniškai valdomą karjeros procesą; sveikatos priežiūros specialistams sudaromos tiek horizontalios, tiek vertikalios karjeros galimybės, atliepiančios tiek asmeninės, tiek organizacinės karjeros poreikius; sveikatos priežiūros specialistai prioritetą teikia horizontaliajai karjeros krypčiai, įgyjamai mokymosi bei tobulėjimo patirčiai, aktualizuodami vidinį komfortą, pozityvų emocingumą, pasitenkinimą veikla, jos prasmės atradimą, karjeros ir kitų jiems aktualių gyvenimo sričių harmonizavimą. Teorinės prieigos ir atliktas kokybinis tyrimas patvirtino savirealizacijos ir karjeros sąsajų pagrįstumą: karjera ir savirealizacija yra visą gyvenimą trunkantis tobulėjimo procesas, apimantis nuostatas, įgūdžius, gebėjimus, vertybes, asmenybės savybes; karjeros ir savirealizacijos holistinė raiška sukuria darbo prasmę ir gyvenimo pilnatvę, didina savivertę ir pasitikėjimą savimi, teikia emocinį ir pragmatinį pasitenkinimą, motyvuoja siekti veiklos rezultatų ir kokybės, užtikrina sveikatos priežiūros specialistų sėkmingos savirealizacijai karjeros galimybių tęstinumą.
sveikatos priežiūros specialistų patirtys
Autorių teisės (c) 2024 Gitana Tolutienė, Aivaras Anužis, Birutė Rakauskienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
TĖVŲ IŠSILAVINIMO ĮTAKA UGDANT VAIKO EMOCINĮ INTELEKTĄ JAUNESNIAME MOKYKLINIAME AMŽIUJE (6-11 M.)
Straipsnyje nagrinėjama, ar tėvų išsilavinimas turi įtakos ugdant vaiko emocinį intelektą jaunesniame mokykliniame amžiuje. Šiuolaikiniame pasaulyje vyrauja nuomonė, kad aukštesnio išsilavinimo tėvai gali užauginti emociškai intelektualesnį vaiką. Tačiau emocinis išprusimas ne visada yra susijęs su aukštu intelekto koeficientu. Straipsnyje analizuojama emocinio intelekto samprata ir raiška, stengiamasi pagrįsti tėvų išsilavinimo įtaką, ugdant vaiko emocinį intelektą, pateikiami emocinio intelekto ugdymo ypatumai ir galimybės šeimoje, bei pateikiami atlikto kiekybinio tyrimo, kuriame dalyvavo respondentai (tėvai), auginantys jaunesniojo mokyklinio amžiaus vaikus ir yra įgiję skirtingą išsilavinimą, rezultatai ir jų interpretacija. Tyrimo rezultatai patvirtino, jog tėvai, turintys aukštesnį išsilavinimą, labiau rūpinasi vaiko emociniu ugdymu. Jiems svarbesni tokie vaiko gebėjimai, kaip mokėjimas drąsiai reikšti savo nuomonę, sunkumų įveika ir savęs pažinimas. Šie tėvai dažniau taiko vieną iš svarbiausių emocinio intelekto metodų – padeda vaikui išmokti valdyti neigiamas emocijas ir stresines situacijas.
Autorių teisės (c) 2024 Viktorija Stadnik, Giedrė Slušnienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0